Parella+que+passeja+per+Sant+Gervasi

Una parella que passeja per Sarrià Sant Gervasi Begoña havia passat la guerra en un lloc agrari proper a Barcelona. S'havia acostumat a caminar llargues hores per anar d'un lloc a un altre. En acabar la contesa va tornar a Sant Gervasi, barri que coneixia casa per casa causa de la seva afició a les passejades a la tarda i la sensació de llibertat total que li provocaven. Li agradava prendre el ferrocarril a l'estació de Sarrià i a la primavera, baixar en una de les dues estacions que hi havia a Gràcia. Visitava carrers amb horts, arbres i ocells. També, visitava, amb esperança d'una ràpida reconstrucció, el monestir benedictí de Sant Pere de les Puel-les, incendiat al final de la guerra. Davant d'ell, havia passat moltes hores bressolant la seva nena davant seu i el lloc li portava records d'aquells anys de solitud. A través dels seus amics va conèixer a la família Castanyer, que es va animar a inaugurar la seva mansió, la Torre Castanyer el 1938 i allí va passar alguna tertúlia dels diumenges. Li va ser molt fàcil acomodar-se a la nova situació i decidir ser una veïna exemplar, ajudant a qui pugui, després d'un període de tantes penúries. Per això, quan va saber que la família de Manuel Blancafort eren veïns i que un el va trobar fent tasques de dependent de botiga, no va dubtar a lliurar als nens d'aquesta casa roba, menjar i alguna vegada els va regalar una mica de diners. Ho feia de forma dissimulada, perquè sabia que els 11 fills eren una pesada càrrega i que un artista com era aquest home estava deixant la seva vida i vocació per portar a casa una mica de suport. De vegades, s'aturava i saludava la seva dona que se li veia aclaparada. Quan coneix a Jaume Ramoneda, el convida a compartir les seves passejades. Aquest home sedentari, va quedar encantat en descobrir tantes meravelles en els passeigs ia escoltar els relats de Begoña sobre cada casa o edifici. El seu aspecte va millorar, aprimar alguns quilos i la seva pell es va tornar rosada, per efecte d'aquelles caminades que se li semblaven el súmmum del romanticisme, del braç de Begoña. Les seves discussions més intenses es referien al lloc on farien descansos. A ell li agradava l'edifici de l'Hotel Metropol o casa Casamitjana, en Av Del Tibidabo, 2. Ella no podia evitar espiar dissimuladament la reixa de l'altre costat del carrer, els Jardins de la Tamarita, que se li semblaven una tota una aventura al misteriós, amb les seves cascades, pedres volcàniques, fonts i avingudes. Amb el temps, i quan estava assolellat i fresc, ella prepara una ampolla que havia comprat a París i que mantenia la calor. Llavors, convidava a Jaume a pujar lentament cap a l'avinguda del Tibidabo. A ell li encantava perquè sempre tenia l'esperança de trobar algun conegut sortint d'aquelles cases. Hi havia conegut a l'arquitecte de moltes d'ella, Enric Sagnier i se sentia com un nen entremaliat, jugant a fet i amagar. El millor era quan ella treia dissimuladament l'ampolla de la seva bossa, i tots dos compartien una petita tassa de cafè i una barreta de xocolata. Ho feien d'amagat, passades ja les torres dels Andreu i gairebé al final del carrer. Estaven enamorats i sabien que es acompanyarien fins al final. Il-ustracions del barri [] []

[]

Lila – octubre 2011