Naixement+Elisenda

Primer capítol sobre Elisenda

_Així que entro a la sala dels auditoris observo d’immediat les persones que l’ omplen, generalment de gom a gom, i sempre hem faig la mateixa pregunta: quantes d’aquestes persones entenen de música, o venen només per veure allò que ells creuen un prodigi? Després, m’assec davant el piano i començo a notar com la musica surt sense aturador del meu interior embolcallant-me les mans que frenètiques i vibrants es passegen sobre el teclat, mentre jo hem sento una espectadora més, és per això, doctora Freud que sempre demano que reservin una cadira buida a la primera fila, a tocar del seient de la meva mainadera Maria. Ella sempre m’acompanya i només la seva profunda mirada, que veig quant saludo entre peça i peça, hem dona forces per seguir tocant, després ja ho sap, estic molt cansada.

D’aquesta manera s’expressava l’Elisenda Dubais Irisarri davant Anna Freud Psicòloga analítica, recomanada pel doctor Mateu de Gispert i Cabestany, gran amic de la seva família. Tenia 15 anys i ja era mundialment considerada una nena prodigi, però l’estat d’esgotament en que acabava els concerts preocupava enormement la seva mara. Així que ella i la Maria que sempre l’acompanyava tornaven a casa tenia d’allitar-se i aleshores Begoña, la seva mare, amorosa com mai li preparava els millors brous i aquells rovells d’ou frescos que comprava a una pagesa del mercat del Ninot i que cada matí li servia amb la clara muntada i una cullerada de Quina. Trigava ben bé una setmana a posar-se bé, encara que mai es recuperava del tot. Preocupada, la Begonya un dia va decidir demanar consell al doctor Mateu de Gispert, gran amic de la família, aquest preocupat va recomanar-la-hi d’assistir a aquella consulta.

_Quins són els records de la teva infantesa? Preguntà la doctora.

L’Elisenda es quedà parada. Que tenia a veure allò que feia quant era petita amb aquell cansament?, però va decidir, encara que amb els ulls abaixats, respondre:

_Com tothom, si fa o no fa, la mare tot sovint malalta, el pare no el recordo la mare diu que va morir quan jo era molt petita, i la meva mainadera Maria (aquest nom el va pronunciar amb un to més emfatitzat), que sempre ha estat al meu costat i que m’ha cuidat com una mare.

_Concreta més els teus records, va demanar la doctora amb amabilitat: quins són els teus amics? A quina escola vas aprendre música i com va ser que vas començar a compondre? Enyores la figura del teu pare? i sobretot, expliquem perquè és tant important aquesta mainadera?

L’Elisenda va decidir que ja n’hi havia prou i és va aixecar decidida a fugir d’allà. Per quina raó havia d’explicar els seus sentiments a una desconeguda? Però en mirar la doctora va semblar-li que els seus ulls de color mel eren com un espai de pau que la convidaven a entrar, i sense dir ni un mot, va tornar a seure submisa. L’Elisenda sofria aquells esgotaments, però el seu caràcter era d’una gran fortalesa i els seus records, curts en la distància, eren ben vius.

Temps de guerra

El ressò de les primeres 8 campanades del divendres 13 de juliol de 1936 van sortir com una queixa del carilló que decidiren deixar oblidat a la paret del menjador i que feia joc amb el moble, carregat de records que hi havia a sota. Era de fusta de melis amb el frontal policromat, realitzat per l’ebenista Josep Mainar i que tampoc s’endurien. La Sra. Núria Alsina i Roig, esposa del doctor Mateu de Gispert, donava ordres sense parar al vell xofer que conduiria el Chevrolet Sedán que feia poc havia comprat el seu marit. L’home, ajudat per Maria, la mainadera de l’Elisenda Dubois Irisarri, feia grans esforços per fer-hi cabre tot allò que Núria Alsina havia empaquetat durant els últims dies.

_Senyora, aquests cobrellits no hi caben, els podem deixar i ja els hi pujaré un altre dia?

_De cap manera Pasqual, els plegarem bé i hi seuré a sobre. Tothom sap que d’un moment a l’altre hi haurà un cop d’estat contra la república. És un perill Barcelona en aquest moment! Serà millor no tornar-hi gaire de moment.

En Jan, el fill gran del doctor De Gispert amb 10 anys se sentia el protector, en absència del pare, dels seus germans Emili de 5 anys i les dues nenes, Tecla i Montse de 3 i 2 anys. així com de l’Elisenda de 2 anys, filla d’aquells amics que sempre havia conegut, per això no parava d’explicar-los tot allò que farien a la finca dels seus pares on es dirigien del Vallès Oriental.

_Sento tant que no ens pugui acompanyar el meu marit, ara per ara però, la seva feina com hematòleg a l’Hospital de Sant Pau i la situació política que es viu no li deixen massa temps lliure. Déu faci que no li passi res. Així doncs, tu Begonya i vostè Maria podran seure als seients del darrere amb la mainada a qui podran vigilar. Sobretot que no toquin res, que els podria caure un farcell a sobre, jo seuré al costat d’en Pascual, igualment envoltada d’aquest munt de paquets.

La masia que el doctor Mateu de Gispert i Cabestany havia heretat dels seus pares es trobava al bell mig del bosc, envoltada de pins centenaris, alzines sureres i roures, situada en una zona boscosa depenent del municipi de Sant Cugat del Vallès. En una de les pedres que emmarcaven la llar de foc hi havia cisellats els números 1732, que suposaven era la data d’una primera construcció, encara que, segons tenien entés, la primera llicència de construcció que va donar l’Ajuntament de St.Cugat va ser l’any 1918. Mentre la Sra. Núria Alsina introduïa la feixuga clau dins el pany rovellat va notar aquell calfred que sempre l’envaïa quan era a punt de travessar el llindar. Hi anaven ben poc, però últimament el seu marit hi havia fet fer algunes reformes que milloraven considerablement l’estada en aquell lloc apartat i solitari. La protecció de la família davant la situació política que es vivia, va fer que ambdós consideressin aquella finca com el millor espai per a viure durant uns temps que es preveien força difícils. Això la va fer empenya amb decisió aquella pesada porta de fusta que es va anar obrint fent uns garranyics molt semblant a uns xisclets, cosa que va provocar que els nens correguessin plens de pànic cap al cotxe.

En Pasqual coneixia molt bé aquell indret, ell havia nascut allà i havia contribuït a millorar l’estat d’aquell casalot sota les ordres de l’amic del doctor i nebot del pintor Josep Mª.Sert, per tant, es va avançar cap a l’interior sense dubtes. Maria la dida, cada nit després que l’Elisenda s’acomiadés de la seva mare amb un fort petó, i de la família del doctor, l’allitava entre aquells llençols blancs que cobrien el matalàs de llana d’ovella folrat amb una tela de color crema amb ratlles vermelles i que ella s’ocupava d’escalfar amb un parell de maons trets de la llar de foc i embolcallats amb una tovallola per no cremar-se, ja que no hi havia prous escalfallits per a tots. En Pasqual i la dida utilitzaven dues ampolles de “Calisai” plenes d’aigua calenta que feien el mateix efecte. Era Juliol, però la humitat de l’entorn i el fet de no estar habitada, feia que durant les nits s’haguessin d’ajudar amb una mica de calor. Abans d’allitar-se a la seva màrfega, la Maria, com si d’un ritual es tractés, efectuava uns cants que l’Elisenda escoltava embadalida i que segons ella mateixa va explicar-li, pertanyien a la música antiga i cantada amb basc. Va ser així, com a poc a poc, l’Elisenda va començar a interessar-se per la música, que tanmateix semblava que se li anés ficant dins del seu cap. Elles dormien en una zona arreglada de les golfes i no molestaven a ningú, ja que la seva mare, i la família del doctor, tenien les habitacions a la part sud de la masia i en Pasqual s’estava en una diminuta habitació, just darrere el portaló d’entrada.

A finals de Juliol en Pasqual malgrat els moments de pànic que es vivien a Barcelona, va haver d’anar a buscar al doctor a l’hospital de Sant Pau, després van passar per casa a recollir tot el menjar que amb previsió aquest havia acumulat.

-Amaga els pernils a sota d’aquesta manta, Pasqual, no fos cas que... Aquestes llaunes de llet condensada, també, aquí sobre posarem els sacs de farina i els de patates. Au vinga, no ens entretinguem, que no vull tenir problemes. L’home es movia amb pressa, però els 78 anys de vida que comptava, ja no li permetien massa agilitat.

En aquell moment van veure com pujava pel Passeig de Gràcia un grup d’homes armats que no semblaven tenir massa bones intencions.

-Ràpid! Cobreix el cotxe amb aquests sacs i entrem a casa. Que sigui el que Déu vulgui.

De sobte una grup de guàrdies d’assalt va sortir pel lateral dret del carrer de la Diputació impedint-los el pas i el doctor va estirar els sacs i en Pasqual i ell van desaparèixer amb el Chevrolet carregat cap a La Floresta, tot just quan es començaven a sentir els primers trets de la topada.

_Potser m’havia d’haver quedat a l’hospital? Barcelona és massa perillosa ara mateix, però tinc tantes ganes de veure els meus fills i la dona. És una sort poder comprar menjar a l’hospital, no tothom ho pot fer, però si les coses empitjoren no sé que farem, Pasqual? Estic molt preocupat. Si al menys en Pierre no hagués mort, ara s’ocuparia de les famílies. Tinc por Pasqual, només són dones i nens i tu...

_Vostè sap doctor que defensaré la seva família amb la vida, si cal.

El doctor va donar-li uns copets a l’espatlla mentre li deia:

_N’estic ben segur Pasqual, ben segur. Gràcies per la teva fidelitat.

Aleshores va decidir que era millor sortir de la carretera i buscar camins interiors on potser no cridarien tant l’atenció, carregats com anaven. De sobte, tant bon punt havien girat per darrere la muntanya del Tibidabo, dos homes amb caputxa i amb un fusell XXX a les mans va fer-los parar el cotxe i baixar, 4 homes més, també armats, van aparèixer de darrere uns matolls i s’hi van acostar, un d’ells que semblava dirigir la situació va dir:

-Que hi fa aquí doctor? No sap què és un perill endinsar-se per aquests caminsen aquests moments? Ahir va ser vilment assassinat a Madrid per pistolers de l’extrema dreta en José del Castillo Saez de Tejada (‘) i la venjança és imminent. Les coses es compliquen ràpidament doctor.

-Qui sou? Pregunta el doctor, encara espantant per l’ensurt.

-Només algú que li està molt agraït, però no se’n refiï, potser no el podré tornar a ajudar, es millor que torni a Barcelona ara mateix, nosaltres el protegirem fins l’entrada. Vostè segueixi, va dir dirigint-se al Pasqual, que de tant pàl·lid com estava tenia aparença de mort.

L’endemà tothom va saber la notícia. El líder de la ultraconservadora i monàrquica “Renovación Espanyola” José Calvo Sotelo (‘) havia estat assassinat. La venjança anunciada s’havia complert i el doctor va entendre que ja no veuria la seva estimada família en molt de temps. El doctor Ferran Maria s’acostava pel passadís de l’hospital fent-li un senyal perquè l’esperés, agitant el diari que duia a la mà dreta. Marc has llegit la notícia? És mentida. Davant la cara de sorpresa del doctor, el seu company i especialista en cor el va fer entrar en una de les consultes que hi havia buida a aquella hora i en veu baixa li va dir:  El doctor va notar una esgarrifança que es va convertir en inquietud. La guerra civil espanyola ja era un fet i la Núria Alsina, la dona del doctor Marc de Gispert i la Begonya el Cid, dona de Pierre Dubois. Ja feia dos mesos que eren allà i la Núria encara no s’havia acostumat a aquell casalot, sempre humit, ple de records que no eren els seus. Mentre amassava allò que es transformaria en pa, va mirar el sac de la farina, eren moltes boques per alimentar i els queviures començaven a disminuir, preocupada es va preguntar com s’ho farien més endavant? Maleïda guerra! Els seus pensaments van ser interromputs per uns cops suaus a la porta de fusta que comunicava la cuina amb un gran porxo a la part del darrere de la finca. La Núria va tenir un esglai que va provocar un xiscle que es va sentir des de l’altre costat de la casa. La Begonya, en Pasqual i la Maria van córrer cap a la cuina, després d’avisar als nens que no es moguessin de on eren.

Davant la porta, mig esporuguida pel xiscle de la Núria i havia una noia d’uns 35 anys, de cabells color canyella, estatura mitjana i ulls marró sobre un rostre pàl·lid per l’ensurt. Va presentar-se com Pilar Serrat i Goicoechea, la filla de les propietàries que vivien a uns quants metres d’allà. Una vegada tranquil·litzats els ànims, van fer-la passar a la cuina i van escoltar, encara que amb certa desconfiança, allò que els havia començat a explicar.

La Maria i la Pilar es van fer amigues gairebé immediatament després de coneixes. El fet que la mare i la tia de Pilar fossin nascudes al País Basc, igual que la Maria va afavorir aquest fet, mentrestant la Núria i la Begonya van intimar amb les germanes Goicoechea. La Pilar es va casar a Miravalles, un poble preciós del nord de la península, el seu marit, un català representant de fils i cotons la va dur cap a Barcelona uns mesos després de casar-se, aquí va nàixer la seva única filla, a qui anomenaven amistosament Pili, i quan va enviudar va fer venir la seva germana bessona Asun. Les tres dones viuen en l’única casa que hi ha ubicada dins el mateix terreny de la finca del doctor i a uns 1000 metres cap a l’Est. Segons van explicar-los, el marit de Pilar va comprar al para del doctor Marc, amb qui l’unia una gran amistat, aquella casa que havien fet construir pels masovers, que mai van arribar a tenir.

La Pili feia de mestre en una escola de monges, però la nova llei emmarcada en l’article 26é punt 4t. de la Constitució signada l’any 1931 on indicava “la prohibición de ejercer la industria el comercio o la enseñanza” a cualquier confesión religiosa..., Tota aquesta problemàtica es va abordar en un intent de solució en la llei de confessions i congregacions religioses signada el juny de 1933, on s’especificava que les ordres religioses haurien de cessar les seves activitats en l’ensenyament secundari l’1 d’octubre de 1933. L’escola on ella treballava va decidir tancar les portes en acabar el curs abans de l’estiu i junt amb la seva família van decidir que era millor per la noia quedar-se a casa fins que es resolgués la situació política. Aviat la Núria i la Begonya van acordar que mentre durava aquella situació de guerra que preveien curta, la Pili donaria classes de cultura general als seus fills, bàsicament als grans i de música, de moment, a la resta.

La Maria va ajudar a traslladar els instruments musicals des de la finca de la Pili fins la casa del doctor. Era novembre i per tal de guanyar temps abans no s’enfosquís el dia, van decidir travessar el terreny per l’interior de la finca, així guanyaven temps i s’estalviaven córrer qualsevol ensurt. Així que eren gairebé a uns 500 metres de casa el doctor, la Pili que semblava embadalida per tot allò que li explicava la Maria, va quedar enganxada en un sot ple d’esbarzers; la Maria va fer un esforç per intentar alliberar-la sense procurar-li més dolor, tot, per sort, va quedar en unes esgarrapades i l’ensurt, però després d’apartar els miosotis que creixien barrejats amb les moreres salvatges, van descobrir que hi havia unes escales de marbre ennegrides i cobertes de brossa que feia difícil distingir-ne l’extensió. Van mirar-se i sense pronunciar cap paraula agafades de la mà van anar apartant la malesa fins a poder descendir per aquells 10 malmesos graons i quedar-se gelades de por davant una gran porta de vidre protegida per una altre de ferro colat a la que havien donat formes de flor, mentre que a cada costat hi tenia dos àngels tant alts com la mateixa porta fets de marbre blanc i que semblaven mirar-les amenaçadorament com unes intruses que havien gosat pertorbar la serenor d’aquell espai que donaven l’aparença de protegir. Van córrer escales amunt, la Pili va ensopegar amb alguna cosa que semblava roba i que va apartar d’una puntada de peu, cosa que va deixar al descobert una espelma mig consumida. Esporuguides van recollir els instruments i van seguir corrent, fins que la Maria va deixar-se caure a terra dient-li a la Pili que paressin un moment. Gairebé no podien respirar però, sense deixar de mirar cap el punt de on venien la Maria va dir-li que era millor mantenir allò amb secret, però lo Pili no hi va estar d’acord, finalment, després de donar-hi voltes van decidir que esperarien uns dies abans de dir res.

Maria va pensar que no permetria que la Pili tornés tota sola a casa seva, la trobava tant fràgil i veia com l’havia afectat aquell ensurt, que una vegada muntats els instruments va avisar que no es trobava massa bé i que l’acompanyava. Caminaven fent passes llargues i ràpides apartades de l’indret per on havien vingut. La Maria tenia 38 anys acabats de fer, era de complexió forta, rostre allargat, mirada fosca i profunda que inquietava aquell que era observat, però la Pili se sentia feliç al seu costat i s’havien fet molt amigues, per això es va atrevir a agafar-li la mà que la Maria va estrènyer amb delicadesa. Davant la porta de les germanes Goicoechea, sense dir cap paraula, els seus llavis es van unir nerviosament però plens de desig. El doctor Mateu, malgrat que li era impossible per la situació absentar-se de l’hospital, enviava tantes vegades com li era possible, bosses de menjar a la finca a través del conductor del primer tren del matí, el tercer dijous de cada mes, de les quals aquest se’n reservava una, junt amb els diners que el doctor li abonava. Aquelles bosses amagades entre el boscatge de l’estació, ara bastant descuidada, en Pasqual les recollia amb unes lletres de suport i amor que mai faltaven per a la Núria. Així que arribava a la finca la Núria les agafava amb manifesta sensualitat i es tancava a la seva habitació. Els nens encara dormien i els grans entenien que eren els únics moments en que no se la podia molestar. La Begonya no podia evitar sentir una gran gelosia de la seva amiga. Ella ja no tornaria a veure mai més al seu marit Pierre i per això, segurament, s’allitava aviat per poder somiar-hi, que era com tenir-lo al costat.

Un descobriment

Begonya aquella nit se sentia inquieta, els records no la deixaven descansar, la seva mare l’havia volgut advertir i ella no ho va voler entendre, aquella taca a la natja esquerra era una maledicció que havia transferit a la seva filla i se sentia culpable, però és que desitjava tant tenir una nena, aquesta però va arribar quan la seva salut era delicada. Menjava poc i feia mala cara, en Pierre preocupat, va parlar amb el seu amic el doctor Marc de Gispert i aquest els hi va donar la bona notícia. Després de tants anys estava embarassada! aleshores però, es va veure obligada a bucar una dida, potser per això l’Elisenda plorava molt de petita, fins i tot, era poc riallera i els ulls, tant verds com els de la seva mare, no deixaven indiferent a ningú, als pocs mesos d’haver nascut colpia l’ànim d’aquell que la mirava per la seva seriositat i profunda mirada. La Begonya de vegades patia insomni i aquella nit era una d’elles, els records s’acumulaven dins el seu cap que semblava voler esclatar, recordava la seva infantesa feliç, després com va conèixer al Pierre, com si va casar contra la voluntat dels pares. En Pierre, sempre en Pierre, però justament els records que li feien mal naixien a partir d’aquell moment. Què diferent va resultar el seu matrimoni de com l’havia imaginat, gairebé sola criant la seva filla, l’ensurt que va patir en veure la taca de la maledicció en el cosset de la nena i més tard la mort sobtada i llunyana d’en Pierre, l’únic home que sempre havia estimat i que no havia sabut fer-la feliç. Les llàgrimes sortien dels seus ulls com el naixement d’un riu per recórrer aquell bonic rostre fins a esmunyir-se-li pel coll. Va decidir llevar-se, va pujar a una cadira i amb la sabatilla va estirar la capsa que ella mateixa havia amagat només arribar a la Floresta, allà hi tenia una part d’aquells records que la martiritzaven. El primer va quedar davant la seva vista, era el rellotge d’en Pierre, aquest dormia parat des de que se’l va deixar oblidat abans d’absentar-se per última vegada i ella ja no va gosar mantenir-lo viu, i va dir en veu baixa: <>? <>? Com vaig patir, aquells homes no deixaven de molestar-nos, així que vas morir van venir a explicar-me que formaves part d’una lògia maçònica. M’acusaven d’haver amagat no sé quina fortuna que els pertanyia. Em van amenaçar no se pas quantes vegades, Pierre. Va obrir el calaix de la tauleta de nit per agafar un mocador de cotó amb puntes al coixí que duia brodades les inicials B. el C. per eixugar aquella torrentera que li sortia dels ulls. Van dir-me que anés en compte, saps, que si mai sabien que els havia enganyat o pagaria la nostra filla. Encara avui tinc por, Pierre. Han estat 3 anys terribles, finalment en un judici vam poder demostrar que aquella fortuna de la qual parlaven no existia, gràcies a l’advocat que li porta els comptes al Sr. Jaume Ramoneda, amic de la Núria Alsina i el seu marit, els quals me’l van recomanar. La Begonya va acaronar aquell rellotge que va treure de la capsa i instintivament i turmentada pels records, va començar a fer girar aquella petita corona que li tornaria la vida, però alguna cosa impedia que girés i estava a punt de tornar-lo a la capsa quan va provar-ho una vegada més. És normal que no funcioni després de 3 anys -va pensar- i amb l’índex va donar un parells de copets al vidre que li va semblar que no ajustava prou bé i aquest, sense saber com, va saltar trencant-se en diminuts bocins. La Begonya va tenir un gran ensurt, trèmula va deixar el rellotge de nou a dins la capsa i aleshores ho va veure, l’esfera s’havia mogut de lloc i deixava al descobert una punta d’alguna cosa que semblava paper; va oblidar-se dels vidres trencats i va estirar-la delicadament. Una bona amistat

El doctor Mateu de Gispert i Cabestany es va especialitzar en hematologia tant bon punt va morir de leucèmia el seu germà petit. Va ser un cop massa dur per la família i el seu interès per la sang tal y como circula pel nostre organisme, és a dir amb un 90% d’aigua, proteïnes, factors de coagulació, ions, electròlits, plaquetes etc., el va fascinar. L’any 1935 el van anomenar cap d’aquesta especialització de l’Hospital Clínic i tothom coincidia que era una eminència en la matèria. Havia viatjat al continent africà, sempre amb l’únic interès d’ampliar els seus coneixements. Aquell matí de 1920 mentre el jesuïta Dr.Josep un català membre de la congregació allà establerta, feia una visita a algunes persones afectades per malalties pròpies de la zona, va presentar-li a Pierre Dubois X, un jove francès que s’interessava per l’art africà. En Pierre es va convertir en el missatger de vacunes i medicaments que en Marc li entregava per aquella congregació, així es va crear un cercle de relació i amistat difícil de trencar. Un dia en Pierre li va fer una confessió inaudita. Aquell jesuïta era maçó i ell també, allò va desconcertar al doctor, fins i tot va dubtar de si volia seguir mantenint aquella relació, però la seva amistat ja estava massa consolidada i només li va demanar que mai més tornes a parlar-li d’aquell fet, però no va ser així i aquell mati de juliol de 1933, surtint de l’església de Pompeia on batejaven la seva filla Elisenda, en Pierre va tornar a defraudar la Begonya que cofoia de la seva família se’l mirava amorosament. Tornava a absentar-se i aquesta vegada potser trigaria en tornar. La Begonya va patir un desmai, res greu però el doctor va recomanar-li repòs, el seu cor estava delicat, per això s’havia vist forçada a tenir una dida que alletés l’Elisenda. Pierre aquella mateixa nit es va presentar a casa del doctor Marc de Gispert a qui va impressionar, mai l’havia vist en un estat semblant el rostre enrogit i els ulls especialment brillants i li va oferir ajuda, però ell va insistir en que només volia la clau d’aquella finca solitària de la Floresta perquè la seva vida corria perill si no s’amagava. El doctor Marc es va inquietar encara més i es resistia a deixar-li, finalment en Pierre li va dir:

- Em volen llevar la vida, necessito desaparèixer durant uns dies, després marxaré a l’’estranger i des d’allà t’escriuré per explicar-t’ho tot.

El doctor no va gosar preguntar-li res més i així que li va donar la clau, en Pierre va dir:

- Jura’m que cuidaràs de la meva família si mai hem passa res, jura-m’ho, jura-m’ho.

El doctor Marc estava espantat i va recordar aquell secret que en Pierre un dia li havia explicat, estava segur que hi tenia a veure però va decidir no preguntar-ho, només va dir:

- Sigui el que sigui el que et passa, cuidat, jo m’ocuparé de la teva família tant com la meva.

Va anar a buscar una manta que tenia al cotxe i li va entregar junt amb unes espelmes, avisant-lo que vigilés, aquells eren camins humits i solitaris.