Elisenda

—Abans de posar les meves mans sobre el piano, observo les persones que omplen l’Auditori de gom a gom i sempre em faig la mateixa pregunta: quantes d’aquestes persones entenen de música? Quantes venen només per veure allò que ells creuen un prodigi? Per a mi no hi ha res de prodigiós. M’assec davant el piano i començo a notar com la música surt sense aturador del meu interior embolcallant-me les mans que frenètiques i vibrants es passegen sobre el teclat, mentre jo gairebé em sento una estranya. Ella sempre m’acompanya, perquè vostè ja sap que la mare no es troba bé i no pot viatjar. Justament es la profunda mirada de la Maria, que ens creuem quan saludo entre peça i peça, la que em dona forces per seguir tocant, després..., ja ho sap, estic molt cansada. D’aquesta manera s’expressava l’Elisenda Lacroix Irisarri davant Anna Freud Psicòloga analítica infantil. Tenia 14 anys i ja era mundialment considerada una nena prodigi, però l’estat d’esgotament en que acabava els concerts preocupava enormement la seva mare, qui per recomanació d’un bon amic, va decidir que la seva filla, aprofitant la sèrie de concerts que la retindrien a Londres durant un llarg període de temps, anés a la consulta d’aquesta Psicòloga. —Quins són els records de la teva infantesa? Preguntà la doctora. L’Elisenda es quedà parada. Que tenia a veure allò que feia quant era petita amb aquell cansament? Però va decidir, encara que amb els ulls abaixats, respondre: —Com tothom, si fa o no fa, la mare tot sovint malalta, el pare, només el recordo per les fotografies, la mare diu que va morir quan jo era molt petita i que sempre estava viatjant... I la meva mainadera Maria, que sempre ha estat al meu costat i que m’ha cuidat més que la mare. —Concreta més els teus records - Va demanar la doctora amb amabilitat severa. - Enyores molt la figura del teu pare? Parlem dels teus amics? I sobretot, m’interessa saber perquè és tant important per a tu aquesta mainadera? L’Elisenda va decidir que ja n’hi havia prou i és va aixecar decidida a fugir d’allà. Per quina raó havia d’explicar els seus sentiments a una desconeguda? Però, els ulls de color mel de la doctora eren com un espai de pau que la convidaven a entrar, i sense dir ni un mot, va tornar a seure submisa. L’Elisenda sofria aquells esgotaments, però el seu caràcter era d’una gran fortalesa i els seus records eren precisos i definits, conseqüència d’un trasllat que alterà la seva vida i la de la seva mare Begoña. El ressò de les primeres vuit campanades del divendres 3 de juliol de 1936 van sortir com una queixa del carilló que la Núria Alsina i Roig i el seu marit en Mateu de Gispert decidiren deixar oblidat al menjador de la casa del carrer de Balmes, on vivien. La Núria donava ordres sense parar al Pasqual, el vell xofer que conduiria el Chevrolet Sedan que feia poc havia comprat el seu marit. Amb ells marxava Begoña, la viuda de Pierre Lacroix, amb la seva filla Elisenda i la Maria, la mainadera. El doctor Mateu recordà, com un llamp i de la manera més impensada en aquelles dramàtiques circunstàncies, com sorgí l'amistat amb en Pierre feia ja molts anys. El doctor Mateu de Gispert i Cabestany es va especialitzar en hematologia tant bon punt va morir de leucèmia el seu germà petit. Va ser un cop massa dur per la família i el seu interès per com circula la sang pel nostre organisme, el va fascinar. El van nomenar cap d’aquesta especialització a l’Hospital de Sant Pau i tothom coincidia que era una eminència en la matèria. Una vegada a l’any viatjava al continent africà, sempre amb l’únic interès d’afavorir amb el seus coneixements a aquells més desvalguts. Un matí al Congo mentre mossèn Jaume, un català membre de la congregació de Jesús allà establerta, feia una visita a algunes persones afectades per diferents malalties, va presentar-li a Pierre Lacroix, un jove francès que s’interessava per l’art africà. Aviat van arribar a una entesa. En Pierre feia més d’una vegada a l’any, estades en aquell continent, per això van acordar, que faria de missatger de les vacunes i medicaments que el Dr. Mateu de Gispert li entregava per aquella congregació. L'agraiment que sentía per l'altruisme d'en Pierre, va crear un vincle d’amistat profunda i difícil de trencar. Per aquell motiu no podía abandonar la família del seu amic, ja mort, a Barcelona. En Pasqual, ajudat per la Maria, feia grans esforços per fer-hi cabre tot allò que la Núria havia empaquetat durant els últims dies. —Senyora, aquests cobrellits no hi caben, els podem deixar i ja els hi pujaré un altre dia? —De cap manera Pasqual, els plegarem bé i hi seuré a sobre amb l’Emili. Tothom sap que d’un moment a l’altre hi haurà un cop d’estat contra la república. És un perill Barcelona en aquest moment! Serà millor no venir-hi gaire! El fill gran del doctor Mateu, de deu anys, va ser l’últim en acomiadar-se del seu pare qui li va dir amb preocupació: —Mateu fill, ja saps que la meva presència a l’hospital és essencial i no em permet venir amb vosaltres, ajuda al vell Pasqual en tot el que calgui, el teu germà Esteve només té vuit anys i l’Emili acaba de fer-ne set. També vull que tractis l’Elisenda com una germana, pensa que només té tres anys i la seva mare Begoña és com si fos de la família per a nosaltres. El flamant Chevrolet s’havia convertit en una mena de vehicle de transport, ara però, aquell cotxe ja no tenia cap interès per a ell. El Dr. Mateu va contemplar amb angoixa com la seva família marxava aclaparada per la nova situació i oprimits pel munt de farcells que els envoltaven. Cansats i plens de neguit, arribaren a la masia que el doctor Mateu havia heretat dels seus pares que estava situada en una zona envoltada de pins centenaris, alzines sureres, i roures; a sobre la porta hi havia un escut on encara es llegien els números 1843 que el Pasqual va assegurar eren l’any que s’havia construït. La Núria no va poder evitar una esgarrifança només entrar, malgrat haver-hi fet una bona neteja feia pocs dies, l’olor d’humitat persistia i l’Emili va cridar: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">--Està ple de fantasmes! <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Tots els petits van córrer cap al cotxe i la seva mare el va fer callar immediatament per explicar-los que allò eren els llençols amb els quals havia cobert els mobles per evitar que si posés la pols. La Núria hi havia anat contades vegades allà, ho trobava massa isolat, per això el seu marit va fer-hi fer unes reformes que els hi procuraria l’estada més còmode. Va entrar amb fermesa seguida de la Begoña i per la Maria i en Pasqual que ja arribaven carregats amb paquets. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Tothom va treballar fins a l’hora de sopar, la Núria es comportava com si dirigís una orquestra. La Maria es va ocupar de preparar-los els dos banys que hi havia al pis de dalt i mentre la Begoña organitzava el sopar, els nois ajudaven a guardar algunes de les coses que havien dut. Aquell sopar va ser el primer moment distés de la família, sobre tot, quan en Pasqual va aparèixer carregat amb uns utensilis per escalfar els llits i el Mateu enseguida va començar a explicar-nos la història del “frare escalfallits”. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Després que l’Elisenda s’acomiadés de la seva mare amb un fort petó, i de la família del doctor, la Maria va allitar-la amorosa com sempre, entre aquells llençols blancs que cobrien el matalàs de llana d’ovella. Era juliol, però la humitat de l’entorn i el fet que no hagués estat habitada durant uns quants anys, va fer que s’haguessin d’ajudar amb una mica de calor. La Maria abans de ficar-se a la seva màrfega, com si d’un ritual es tractés, efectuava uns cants que l’Elisenda escoltava embadalida i que segons ella mateixa va explicar-li, pertanyien a un tipus de música antiga i cantada amb basc. Va ser així, com a poc a poc, l’Elisenda va començar a interessar-se per la música. Elles dormien en una zona arreglada de les golfes i la seva veu no molestava a ningú, ja que la Begoña i la família del doctor, tenien les habitacions allunyades i en Pasqual s’estava en una diminuta habitació, just al costat de l’entrada. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">El tretze de juliol en Pasqual malgrat els moments de pànic que es vivien a Barcelona, va sortir de matinada per anar a buscar al doctor Mateu a l’hospital de Sant Pau, dirigint-se després a casa d’aquest per recollir tot el menjar que amb previsió havia acumulat. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">—Amaga aquests pernils a sota d’aquesta manta, Pasqual, no fos cas que... Aquestes llaunes de llet condensada també, aquí posarem els sacs de farina i els de patates. Au vinga, no ens entretinguem, que no vull tenir problemas. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;"> L’home es movia amb pressa, però els 79 anys de vida, ja no li permetien massa agilitat. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">En aquell moment van veure com un grup d’homes armats i cridant consignes pujava carrer de Balmes i davant d’aquell perill el doctor va cridar: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">—Ràpid Pasqual! Cobreix el cotxe amb aquests sacs; entrem a casa i que sigui el que Déu vulgui. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Encara no havien entrat quan una grup de guàrdies d’assalt va sortir pel lateral de la Via Augusta per impedir-los avançar. En Pasqual i ell van aprofitar aquell moment per desaparèixer amb el Chevrolet carregat de menjar cap el Vallès, just quan començaren a sentir els primers trets de la topada. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">—Potser m’havia d’haver quedat a l’hospital? Barcelona és massa perillosa ara mateix, però tinc tantes ganes de veure la meva família. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">És una sort poder comprar menjar en aquests moments, no tothom ho pot fer, saps?, però si les coses empitjoren, no sé, Pasqual... Estic molt preocupat, si al menys en Pierre no hagués mort, ara s’ocuparia de les famílies. M’angoixa pensar que només són dones i nens, i tu... <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">—Vostè sap doctor que defensaré la seva família amb la vida, si cal. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">El doctor va donar-li uns copets a l’espatlla mentre li deia: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">--N’estic ben segur Pasqual, ben segur. Gràcies per la teva fidelitat durant tants anys. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Aleshores van decidir que era millor sortir de la carretera per buscar camins interiors on potser no cridarien tant l’atenció, de tant carregats com anaven. De sobte, tant bon punt giraren per l’Arrabassada, dos homes coberts amb una caputxa i amb armes de foc llargues van fer-los parar el cotxe i baixar; quatre homes més, també armats, van aparèixer de darrere uns matolls, un d’ells que semblava dirigir la situació va dir: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Doctor! Què hi fa aquí? No sap què és un perill endinsar-se per aquests camins en aquests moments? Ahir va ser vilment assassinat a Madrid per pistolers de l’extrema dreta en José del Castillo Saez de Tejada i la venjança és imminent. Les coses es compliquen ràpidament doctor. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Qui sou? Pregunta el doctor, encara espantant per l’ensurt. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Només algú que li està molt agraït per com va atendre la meva dona a l'hospital. Sóc membre de les milícies antifeixistes, però no se’n refiï, potser no el podré tornar a ajudar, és millor que torni a Barcelona ara mateix, nosaltres el protegirem fins l’entrada. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Tu pots seguir. - Va dir dirigint-se al Pasqual, que de tant pàl·lid com estava tenia aparença de mort. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">L’endemà tothom es va estremir en llegir el nou atemptat: “El líder de la ultraconservadora i monàrquica Renovación Espanyola, José Calvo Sotelo ha estat assassinat”. La venjança anunciada s’havia complert i el doctor va entendre que ja no veuria la seva estimada família en molt de temps. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">El doctor Carles Grau s’acostava pel passadís de l’hospital fent-li un senyal perquè l’esperés, agitant el diari que duia a la mà dreta. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Mateu, has llegit la notícia? No és ben bé així. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;"> Davant la cara de sorpresa del doctor, el seu company i especialista en cor el va fer entrar en una de les consultes que restava buida a aquella hora i en veu baixa li va dir: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Saps quina és la veritat? La veritat és que aquest home va prendre la decisió equivocada en denunciar el paper de la maçoneria dins el Govern del Front Popular. A partir d’ara no ens podrem fiar de ningú. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">El doctor va notar una esgarrifança que es va convertir en inquietud. Efectivament el disset d’aquell mes, amb la insurrecció de Melilla, es declarà la guerra civil i Barcelona quedà a dins de la zona republicana. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Feia uns dies que eren allà i la Núria mentre treballava aquella massa que es convertiria en pa, enyorava el seu marit i la seva casa, aquella finca era plena d’uns records que no eren els seus. Uns cops suaus a la porta la van tornar a la realitat, van agafar la mainada i es van parapetar al fons del menjador. Els cops es repetiren mentre els seus cors bategaven fortament sincronitzats, en Pasqual armat amb un garrot que sempre tenia preparat i blanc com la mantega va preguntar: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;"> --Qui sou? i que voleu? - Des d’aquell racó només podien escoltar la seva veu. Després els hi va dir: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;"> —És una noia que diu ser veïna i que ens vol saludar, obro la porta senyora? <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Era una noia escardalenca de cabells castanys, amb la mateixa cara d’esporuguida que feien ells. Ningú gosava dir res fins que la Núria li demanà que passés, aleshores es va presentar i va demanar perdó per haver-los espantat. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;"> --Nosaltres també tenim por -va dir- mentre en Mateu seia al seu costat per si de cas. Hi va haver un moment de confusió, fins que la Núria ja més relaxada, li demanà que s’expliqués. No se’n sabia avenir, havia oblidat totalment que el pare d’en Mateu va explicar-los que havia venut a un amic, viatjant de teixits de Sabadell, la casa destinada a uns masovers, després que li oferissin una càtedra al Regne Unit, d’on ja no van tornar. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Aquella noia va resultar ser mestre en una escola de monges, però la nova llei de confessions i congregacions religioses signada el juny de 1933, on s’especificava que les ordres religioses haurien de cessar les seves activitats en l’ensenyament secundari, va fer que l’1 d’octubre de 1933, l’escola on ella treballava, decidís tancar les portes en acabar el curs. Aviat la Núria i la Begoña van proposar-li que mentre durés aquella guerra que preveien curta, la Pili donaria classe als seus fills a canvi de menjar i la seva mare s’ocuparia de l’arranjament del vestuari de tots plegats, ja que disposava de roba del muestrari dels seu marit. L’acord va resultar satisfactori perquè la Pili els ensenyava seguint el mètode d’una mestre que es deia Maria Montesori, i la Begoña iniciava l’Elisenda en les primeres notes d’un piano que havia estat propietat de la sogra de la Núria i que va tenir força feina a afinar. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">El doctor Mateu, mentrestant, malgrat que li era impossible per la situació absentar-se de l’hospital, els hi feia arribar, tantes vegades com li era possible, paquets de menjar a través del conductor del primer tren del matí, dels quals aquest se’n reservava un, junt amb els diners que el doctor li abonava. Aquells paquets eren degudament recollits per en Pasqual on sempre s’incloïen unes lletres amoroses i de suport per a la Núria. Ella les esperava amb manifesta sensualitat i pujava a llegir-les a la seva habitació, mentre la Begoña no podia evitar sentir una gran gelosia de la seva amiga. Ella ja no tornaria a veure mai més al seu marit Pierre i per això, segurament, s’allitava aviat per poder-hi somiar, que era allò més proper a tenir-lo al costat. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">El temps s'escolava lentament, i sense adonar-se'n arribà novembre; el sol lluïa després d’uns quants dies de pluja intensa i la Maria va demanar-li a la Pili que l’acompanyés a recollir les verdures que s’enduria. Per tal de guanyar temps van decidir desplaçar-se del caminet que havia netejat d’esbarzers en Pasqual. Quan eren a mig camí, la Pili va quedar enganxada en un sot ple de malesa; la Maria va fer un esforç per alliberar-la sense procurar-li gaire dolor. Per sort, tot va quedar en unes esgarrapades i l’ensurt, però després d’apartar uns miosotis que creixien barrejats amb les moreres salvatges, van descobrir que hi havia unes escales de marbre cobertes de brossa que feia difícil distingir-ne l’extensió. Van mirar-se i encuriosides van anar apartant els esbarzers fins que la Maria va poder descendir per aquells deu malmesos graons quedant-se estorada davant una cripta. La gran porta de ferro tallada en formes fruitals, semblava protegida per dos àngels de marbre blanc. Va pujar les escales amb rapidesa, ensopegà amb alguna cosa que semblava roba coberta de verdet apartant-la d’una puntada de peu que va fer caure unes espelmes mig consumides, mentre la Pili, aterrida, no deixava de cridar-li que tornés. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Tots tremolaven escoltant aquell relat. La Núria no recordava que n’haguessin parlat mai amb el Mateu d’aquell lloc i va decidir anar-hi. Van demanar a la Pili que es fes càrrec de la mainada, mentre en Pasqual agafava les claus que des de feia anys penjaven junt a les altres. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;"> En Pasqual i la María havien retirat la llosa que cobria la cripta i davant els ulls esbatanats dels presents, va aparèixer uns cilindres que contenien teles pintades a l’oli, diverses pedres precioses, algunes sense tallar, escultures ètniques..., tots van coincidir que allò semblava d’un valor incalculable. La confusió va donar pas al silenci, ja més asserenats van decidir agafar dues capses de marqueteria, que pel pes, semblaven contenir documents. Així que van tornar, la Begoña va abraçar fortament la seva filla. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">I u na vegada a casa, asseguts al menjador i encuriosits, la Núria va obrir curosament la primera de les capses i en va extraure un sobre que anava dirigit a la Begoña. Tos els presents en silenci, observaren la mà trèmula de la Begoña que exclamà: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;"> --És la lletra d’en Pierre! - I marxà corrent cap a la seva habitació. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Hi va haver uns moments de perplexitat, l’Elisenda espantada plorava desconsoladament i la Núria, després d'abraçar-la, va demanar a la Maria i la Pili que es fessin càrrec dels petits, mentre ella preocupada, donà uns copets a la porta de la Begoña preguntant: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">--Estàs bé? - L’aspecte de la Begoña va impressionar-la i va decidir escoltar el seu relat en silenci. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">--Ara ho entenc tot Núria, en Pierre en aquesta carta m’ho explica. Els seus viatges per Europa i bàsicament pel continent africà, es devien a les transaccions que feia per la maçoneria francesa i pel seu propi patrimoni, amb objectes de valor de tipus ètnic i en sales de subhasta europees. Després, diu que abans de fer el seu últim viatge a l’Àfrica explicà que va anar a casa vostra per demanar-li al Mateu la clau d’aquesta casa. El teu marit sembla que li va donar totes les claus, una manta i espelmes. T’adones Núria! Déu meu! Com devia patir i no m’ho va voler explicar. Pobre Pierre! Sembla que havia descobert l’engany d’aquella gent amb qui havia cregut cegament des de jovenet i que aleshores el buscaven per quedar-se amb el seu patrimoni, que res tenia a veure amb ells. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Poc podia pensar-se com vaig ser acusada d’ocultar peces que deien els hi pertanyien... Núria hem de posar-nos en contacte amb l’advocat, amic d’en Maxime Encense de nou, ell sabrà que he de fer, tres anys per demostrar la meva innocència i ara... <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">—No t’amoïnis Begoña, tot sortirà bé; baixem a mirar la resta de papers que hi ha a les capses. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Cada paper que contenien, era una factura o un rebut a nom de la Begoña, el del venedor, data de compra, país, etc. La Núria va dir: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">— Ningú podrà reclamar-te res Begoña. Tot això es ben teu. En Pierre t’estimava Begoña. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">La Begoña aquella nit se sentia inquieta, els records no la deixaven descansar, la seva mare l’havia volgut advertir de la maledicció que pesava sobre ella i les primogènites descendents, però no ho va voler entendre, i els seus somnis sempre eren un record de quan va conèixer en Pierre, com s'hi va casar contra la voluntat dels pares i com aquests no van voler saber res més d'ella, les constants absències del seu home que la feien patir tant, després el descobriment en el cosset de la seva filla d’aquella maledicció en forma de mitja lluna a la natja esquerra i finalment, la mort sobtada i llunyana d’en Pierre, que no havia sabut fer-la feliç. Les llàgrimes sortien dels seus ulls com el naixement d’un riu per recórrer aquell bonic rostre fins a esmunyir-se-li pel coll. Va decidir llevar-se, i agafar fortament el rellotge d’en Pierre, que dormia parat des que li va entregar el metge del vaixell on va morir,i va dir en veu baixa: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">-- Per què ens has fet tant de mal Pierre, per què no et vas quedar al nostre costat?
 * <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">La nena prodigi pateix esgotament **
 * <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Elisenda en temps de guerra **

**EIisenda concertista**
<span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Feia un parell de mesos que s’havien instal·lat a Londres, on hi pasarien una bona temporada perquè l’Elisenda, la nena prodigi com tots l’anomenaven, tenia el compromís de fer-hi varis concerts, a la vegada que visitaria la consulta de la Dra. Freud seguint les ordres de la seva mare. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;"> Els raigs de sol de color codonyat s'estenien lànguidament per l'habitació de l'hotel, justament aquell dia es produïa l’equinocci de tardor i l’astre s’elevaria fins arribar a un punt de màxima altura, per després deixar-se lliscar cap a ponent. La Maria es notava posseïda per un desassossec inusual; el record de les paraules que un dia la mare li digué semblaven cercar-la sense repòs: "en cadascuna de les generacions i durant l’equinocci de tardor, un dia tornaré, per saber si s’està acomplint la maledicció." <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Havia estat un dia esgotador per a la Maria, sempre amatent a les necessitats de l’Elisenda, i aquelles paraules de Miren, la seva mare, la seguien pertorbant, potser per això aquella nit va caure en un son profund alterat per un estrany somni. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">“Va traspassar el llindar d’aquella enorme sala, va observar la seva destra on surant sobre uns núvols blancs s’hi havien donat cita les forces del bé: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;"> la bondat, el perdó, l’amor i tantes altres que formaven una filera més enllà d'on els ulls de la Maria no aconseguien veure-hi; els seus cossos nus, coberts de cintura cap avall per aquella nuvolada, flotaven mentre es comunicaven amb un delicat i harmoniós murmuri mentre uns lleus somriures il·luminaven els seus bonics rostres. Estava abstreta contemplant tanta bellesa quan va sonar una gran riallota a la seva sinistra que li va fer girar bruscament el cap. La visió la va cobrir d’espant, allà en la mateixa formació que el bé, hi havia les forces del mal que feien burletes als seus contraris: l’odi, la perversió, la luxúria i tots els altres es manifestaven en una constant provocació que deformava de manera grotesca aquells infernals rostres. Una ombra va emergir des del fons de la sala, la Maria estava a punt de retrocedir quan va sentir una veu que deia el seu nom. La va reconèixer immediatament i dels seus llavis, amb un crit, va sortir la paraula: mare! <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Els testimonis de la dreta van callar per observar la delicada situació. Els de l’esquerra l’observaven amb ulls diabòlics. Es va fer un dens silenci i l’ombra va quedar-se a uns metres d'on era ella, l'ombra era com una boira grisa i espessa, on el rostre només s’intuïa, encara que deixava entreveure un clar indici d’autoritat. Immediatament les forces d’un bàndol i de l’altre es van arrenglerar darrere la silueta de la Miren. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Tots semblaven respectar-la. La Maria nerviosa i sense poder contenir-se, va començar a dir: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Mare el malefici s’està acomplint! La Begoña té ben marcada la mitja lluna a la natja esquerra, en Pierre amb les seves llargues absències la va fer infeliç, i amb veu baixa va afegir, l’Elisenda també té la taca mare... <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Aquestes últimes paraules pronunciades amb un matís de tristesa va provocar un gran aldarull entre les forces del mal, mentre les del bé es felicitaven. Una ventada li acostà la veu de la mare que va sonar com un tro quan va dir: "Maria has oblidat de qui ets filla? t’ho vaig advertir, recordes aquell primer somni? En aquell moment l’amor maternal va aprofitar la teva feblesa per entrar a dintre teu i t’està afeblint. Maria,“gure profeziak bete behar da, edo hiltzen”. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Un espès silenci semblà engolir la Miren i totes aquelles forces contraposades. Ja no hi quedava res allà, només el record d’aquell advertiment que va fer alçar la Maria del seu llit amb un sobresalt. Estava marejada i es notava tensa, va mirar l’Elisenda, aquesta descansava tranquil·la al llit del costat i va comprovar amb gran temor que la seva mare tenia raó. Estimava aquella criatura! <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Acabats ja els concerts, l'Elsienda visita per darrera vegada la Dtra. Freud abans de deixar Londres. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">—Dra. Freud, torno a Barcelona. ja li escriuré fent-li saber quan tindré una nova gira, però vull dir-li que he estat molt feliç aquí, estudiant a la Royal Academy Of Music de Londres, em sento molt identificada amb aquesta ciutat, que tan bé acull els meus concerts, jo, a qui anomenaven la nena prodigi, i on he conegut al propi Tobias Matthay per qui vaig tocar gràcies a la Harriet Cohen. Ara recordo que... Mentre li dedicava el meu concert a Tobias Matthay, que ja era molt vellet, vaig adonar-me que no deixava d’observar la Maria amb un gest de disgust, que estrany! Ja sap que la Maria sempre s’ha ocupat de mi, pobra mare, he estimat més la Maria que a ella. De vegades penso que sense el seu constant suport no hagués estat res, sempre vibro quan les nostres mirades s’uneixen per enfilar un collaret de notes musicals que brollen incontrolades dels nostres interiors i que unides per una estranya força fan créixer en mi la música que tothom aplaudeix. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">--L’artrosi no ha fet cap excepció amb mi, però encara puc composar sobre el paper. Llàstima que cap dels meus dos fills no s’hagin interessat mai per la música – va pensar. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;"> Obrí l’armari i tragué la capsa que contenia aquella informació que la seva mare s’havia entestat en donar-li quan li va dir que es volia casar amb l’Emili. Va obrir-la amb suavitat i els records se li van apropar... <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Quan vaig complir setze anys i entre concert i concert l’Esteve de Gispert i jo teníem una relació molt forta, ell sempre em feia costat, era seriós i estudiava per notari. Tantmateix les nostres famílies celebraven aquella clara relació de futur. El seu germà Mateu finalment havia decidit fer-se monjo i va ingressar al Monestir de Montserrat, mentre que l’Emili, el seu germà petit de vint anys, era un estudiant brillant decidit a fer medicina com el seu pare, parlava poc i sempre ens mirava de cua d’ull. Se'm fa present quan vaig patir una forta anèmia que va impedir-me sortir de casa durant un any sencer, rebia cartes donant-me suport d’arreu del món, de persones que ni tant sols coneixia, la pròpia pianista Maria Carbonell i el seu marit, el violinista Joan Massià, van venir a visitar expresament per donar-me ànims. Només els diumenges a la tarda la mare em permetia fer un petit concert pels convidats. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Una vegada recuperada, la Maria i jo vam tornar a Londres, ara com una concertista consagrada, l’única diferència és que la mare tant si com no em va fer tornar a la consulta de la Dra. Freud, cosa que em relaxava bastant. Després de vuit mesos de concerts pel país, tornàrem a casa. A partir d’aquell moment l’Emili sempre trobava una excusa per venir-me a veure, no sé com se les arreglava per no coincidir amb el seu germà, primer ho trobava divertit, però poc a poc notava com canviaven els meus sentiments cap a ell, ja esperava la seva visita amb inquietud, desitjava que l’Esteve marxés per poder-lo veure, només pensava en l'Emili. Vam viure dotze llargs mesos amb aquest secret, cada vegada se’m feia més difícil complir amb els contractes fora de la nostra ciutat, que la mare s’hi havia compromès; només volia estar al seu costat. Una tarda vaig dir-li: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">—La setmana entrant viatjo de nou a Madrid, Emili. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">—No pot ser, tornaràs a posar-te malalta! Tant viatjar no afavoreix la teva salut! <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Només vaig tenir temps de veure com enrogia abans de notar la cremor dels seus llavis segellant els meus. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">—T’estimo tant Elisenda que no vull que marxis. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Amb prou feines vaig respondre: --Jo també t'estimo! <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Ell, a punt d’acabar l’especialitat, es passava hores a l’hospital ajudant en les investigacions represes pel seu pare Mateu de Gispert. L’endemà va dir-me que parlaria amb el seu germà per explicar-li la situació i després amb els pares. L’Elisenda, però va deixar-li clar que no renunciaria mai als seus concerts. L’Emili per por de perdre-la va acceptar a contracor, però mai no hagués imaginat el daltabaix que el seu amor ocasionaria. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">La Núria va pujar les escales a corre cuita, els crits entre els seus dos fills la van alertar. No s’ho podia creure, ells havien posat tantes esperances en aquell matrimoni. Tots sabien que l’Esteve i l’Elisenda de ben petits s’havien enamorat, com gosava fer-li això al seu germà? No ho permetria. Va enviar l’Emili a la seva habitació i abraçà amorosament l’Esteve a qui les llàgrimes rodolaven, amb ràbia, silenciosament pel seu rostre. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">L’Emili va acabar l’especialitat de manera brillant, però allunyat del seu pare, només en Mateu va accedir a casar-nos. Ell ens va arreglar els papers, després però, de donar-nos un gran sermó. Sols, només amb la Maria, com si féssim alguna cosa dolenta, ens vam donar el sí vull. El nostre amor era l’únic que ens donava força, després..., les coses van anar ben diferent, la maledicció es va complir.
 * <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Elisenda, ja gran, recorda... **