Begoña

Begoña, segona filla de Blanca i Nicolàs, neix a Zugarramurdi el dia 30 d’octubre de 1902 en una tempestuosa nit de pluja, vent i llamps, amb la lluna en quart minvant. D'un part molt difícil a la fi va néixer una nena preciosa, que portà l'alegria a la casa, ja que el primer fill, després del bateig, va morir prematurament en circunstàncies desconegudes. Des d'aquell dia cau una maledicció sobre Blanca el Cid i a totes les primeres filles de generació rere generació que tindran un estigma a la natja esquerra en forma de mitja lluna i en casar-se per amor seran desgraciades per sempre més, sent rebutjades pels seus pares. L’alegria durà poc perquè la Blanca descobreix la mitja lluna en la natja esquerra de la Begoña. La maledicció ha començat! La nena és molt bonica, té els ulls verds com el seu pare i el cabells rossos com fils d’or. El seu pare era un home ben plantat. És feia mirar! Marxant d’art i antiguitats, la qual cosa el feia viatjar per arreu d’Europa: París, Florència, Berlín, Praga, Barcelona, etc... tenia molts bons companys de treball i lloc reservat a totes les subhastes. La Begoña anava creixent amb poca salut però d’una extraordinària bellesa. Estimava molt el seu pare i l'enyorava tant quan marxava de viatge que semblava una ànima en pena. Quan tornava el pare a casa, l'alegria dels seus ulls es feia palesa i era com campanetes de dringar. La mare, en canvi, era molt severa i adusta i més aviat l'atemoria. És molt intel·ligent, i completa la seva educació estudiant piano i dibuix. Mentrestant ha fet un canvi de salut convertint-se en una dona bellíssima, alta, esvelta, delicada. Està a punt de fer divuit anys. Malauradament agafa el tifus que li ocasiona fortes febres, els metges s’alarmen perquè la malaltia no cedeix. La gravetat és tal que arriben a témer per la seva vida. Els pares és desesperen, sobretot Nicolàs que és per a ell la nineta dels seus ulls. Hi ha tant de dolor passat, en morir el seu primer fill, que aboca tota la seva estima en la Begoña. Després de molts mesos de malaltia sembla que la gravetat va cedint, però la Begoña ha quedat molt feble i la seva convalescència és llarga. Poc a poc, lentament molt lentament, torna a ser la Begoña d’abans i el color tan bonic del seu rostre resplendeix amb més intensitat que mai, i els seus ulls verds, profunds, tot guspires d’alegria, brillen com lluernes. Gairebé però, han passat dos anys! Nicolás, el seu pare, havia decidit posar junt amb el seu soci de París Charles Ensence, un establiment d’art i antiguitats al millor lloc de Sant Sebastià davant per davant de la Conxa amb el mar a tocar, i també fa construir una casa per passar els estius. En acabar les obres, Begoña compleix vint anys i decideixen celebrar-ho a Sant Sebastià junt amb la inauguració del centre d’art. La festa és plena d’amics i coneguts, entre ells el soci del seu pare Charles Ensense que resideix a París. Arriba amb el seu fill Maxime de vint-i-quatre anys, tot pensant en l'enllaç de Begoña i Maxime que ja havien decidit amb Nicolàs, unint així les dues fortunes. Juntament amb Maxime vé el seu bon amic Pierre Lacroix Torres, fill també d’un brocanter i fotògraf de professió, per fer un reportatge de la inauguració. Pierre té un taller-sala d’exposicions a París on es reuneix bona part de la intel·lectualitat del moment. La Nova Objectivitat, tendència nascuda a Alemanya, oposada a la línia pictorialista, s’està imposant per tot Europa i Pierre s’hi interessa molt per tant com significa pels moviments d’avantguarda. Pierre és elegant, alt, de cabells i ulls negres, de mirada penetrant, potser heretat de la seva mare, cordovesa de naixement, que va enamorar Jacques Lacroix en un dels seus viatges a Còrdova. Aquella nit la sala d'art lluia com mai, els llums de les aranyes de cristall de Bohemia apagaven les ombres. La sala plena de miralls muntiplicava l'ambient i la lluminària. Pierre descobreix en un dels miralls la imatge de la Begoña i quan aquesta es gira es troba amb seva la mirada que li accelera el cor. Pierre només veure-la queda encisat per la seva bellesa, i ella, tota trasbalsada. Fou una atracció mutua i fulminant; gairebé no van separar-se en tota la nit, tirant per terra les expectatives dels pares. La festa fou un èxit tant per l’aniversari de la Begoña com per la inauguració de la sala d’art. L’endemà, passada ja la fatiga de la festa, la mare de la Begoña alertada per l’evident atracció que sentia la seva filla per Pierre, va decidir explicar-li el malefici que hi havia sobre les primeres dones que naixien de cada generació i el perquè de la seva taca en forma de mitja lluna, com un estigma, en la seva natja esquerra. I si es casaven per amor serien desgraciades de per vida, i serien rebutjades pels seus pares. Per tant havia de mesurar els seus sentiments per Pierre i dedicar-los a Maxime que era qui li convenia. La Begoña mirà estranyada la seva mare i no s’ho va acabar de creure ja que pensà que la Blanca el que realment volia era dissuadir-la de l’enamorament que sorgí, impetuosament, entre ella i en Pierre. La mare no aconsegueix els seu desitjos, i la relació de la Begoña i en Pierre continua endavant de manera furtiva. Es veuen, s’estimen, són feliços. En Pierre ha de marxar a París per la seva feina i per emprendre un llarg viatge que ja tenia planejat a països llunyants; s’escriuen, i el seu amor va creixent entre les anades i vingudes d'en Pierre. Passa el temps i en Pierre un dia es presenta a casa de la Begoña per demanar-la en matrimoni sent rebut de manera inhòspita pels pares tot negant a la seva filla cap proximitat amb en Pierre. Aquell dia és un d'aquells de forts aiguats amb els elements furiosos de vent, llamps i trons incontrolables. En Pierre marxa en la foscor de la nit. L’endemà troben la cambra de la Begoña intacta, buida. La Begoña ha seguit en Pierre fins a Sant Juan de Luz. Després d’una curta estada decideixen marxar a París on contrauen matrimoni el 7 d'octubre de 1924. Begoña acaba de fer 22 anys i en la cerimònia plora amargament en sentir-se abandonada pels seus pares. Però l'amor d'en Pierre la compensa de tantes renúncies. El temps segueix el seu ritme i la Begoña comença a enyorar-se del mar de Sant Sebastià i els viatges d'en Pierre a països exòtics li recorden les absències del seu pare quan era petita, que li causaven un profund dolor. La Begoña se sent terriblement desgraciada i plena d’una extrema tristesa en veure que ho va deixar tot per en Pierre i aquest sempre absent ! Passen els anys sense aconseguir quedar embarassada, i cau en una forta depressió. Els metges li aconsellen anar a viure prop del mar on la Begoña sempre ha estat tan feliç. En Pierre, amoïnat per la salut de la seva dona, decideix anar a viure a Barcelona, ciutat que té mar i també pels seus afers li convé molt. L’any 1930 s’instal·len a Sant Gervasi, en una torre de la part alta de Barcelona. La Begoña de mica en mica recobra la seva salut perduda. El Mediterrani li retorna l’alegria ja que la seva estada a París amb un clima tan diferent, sense la companyia d'en Pierre i sense els fills que no arribaven, se li feu insuportable. Coneix noves amistats i la vida se li fa més amable. El sol li aixeca l’ànim i a Barcelona recupera la vitalitat que havia perdut. Al cap d'uns anys queda embarassada, la qual cosa l’omple de joia. L’embaràs però, no li prova ja que té constants malestars. En Pierre sempre de viatge poca companyia li fa, però l’esperança de tenir un fill la fa feliç, malgrat la dependència que sent pel seu home, que prefereix els seus viatges a ella. Després d’un embaraç molt dolent que la Begoña passà gairebé sola, en Pierre torna uns dies abans del part per estar al costat de la seva dona. El dia 13 de juny de 1933 després de forts dolors, en una nit tempestuosa de grans ventades, va néixer una nena. La Begoña, que ho havia passat molt malament, recordà tota esgarrifada la nit en què fugí amb en Pierre que va fer el mateix temps. En veure la seva filla però, que era el seu viu retrat, se li eixamplà el cor i sentí una gran pau. En Pierre la besà i la profunda mirada dels seus ulls tan negres la reconfortà. La Begoña abraçà el seu home, contenta, seduïda, com sempre, un cop més. El part deixà la Begoña molt afeblida i el metge li recomanà una mainadera per a la seva filla. Malgrat tot però, el seu cor se'n ressentí. La Begoña pensà que el seu cor feia anys que el tenia trasbalsat d'enyorament. Les absencies d'en Pierre! Ara de nou, amb en Pierre al seu costat, el cor li batega feliç! No podia desitjar res més amb aquella la nena tan bonica! La Begoña sentí com si hagués recuperat la felicitat perduda. Li durà poc, la felicitat, en veure que la seva filla tenia un senyal d'una mitja lluna a la natja esquerra, com el d’ella. Com un tro, li resonaren dins del cap les paraules de la seva mare quan li digué que estimava en Pierre. La Begoña havia oblidat la maledicció que pesava sobre les primeres filles de cada generació. La veritat se li feu palesa! La Begoñà plorà amargament en pensar el futur que li esperava a la seva filla. Ella tenia el senyal i malgrat que estimava en Pierre amb bogeria, el seu matrimoni fou sempre dissortat tal com li profetitzà la seva mare. Ella, per a en Pierre, era solament una part de la seva vida, en canvi per a la Begoña, en Pierre era tota la seva vid, fora d’ell no hi havia res més. Aquesta era la seva desventura! Tot seguit, per ajudar a la Begoña, entrà una mainadera a la casa anomenada Maria, que vingué de Zugarramurdi recomanada per les seves germanes. La Maria era molt estranya, de mirada fugissera i caràcter adust, d'altra banda però, molt eficient. Al cap d’un mes de néixer la nena la batejaren a l’església de la Bonanova, amb el nom d’Elisenda. Fou una cerimònia bonica, alegre, tots estaven contents. A la sortida de l’església repartiren ametlles de sucre als vianants que passaven per davant de la porta. L'Elisenda duia un vestit de batejar ple de puntes, llarg, molt bonic. La nena es criava un xic escardalenca i molt ploranera, la Maria li cantava unes cançons estranyes que calmaven d’immediat els seus plors. Obria els seus ulls verds i escoltava amb molta atenció. La Begoña restava atònita en veure la seva filla calmar-se amb aquells sons tan especials que sortien de la boca de la Maria. Passà un temps i Pierre marxà, una vegada més, de viatge per motius de feina. La Begoña, altre cop, sola i afligida. Els seus ulls grans, tan bonics, brillaven intensament tot mirant l’infinit. La lluïssor dels seus ulls eren llàgrimes que li rodolaven rostre avall. Poc temps després de complir l'Elisenda un any, va arribar la fatídica notícia que en Pierre havia mort en circumstàncies especials en un vaixell, quan tornava d'un dels seus viatges. A la Begoña li caigué el món a sobre! Quin desesper! Que seria de la seva vida sense en Pierre. El mal al cor fou tan intens que cregué que no ho podria suportar. Tot i així hagué de fer front a unes visites continuades de persones que la informaren que el seu marit guardava una gran fortuna en un lloc desconegut. La Begoña d’aquesta manera s’assabentà que el seu marit pertanyia a la lògia maçònica de Barcelona amb implicacions amb la francesa i altres llocs del món. Aleshores veié clarament que les continuades absències i els seus constants viatges, bona part havien estat deguts a la seva situació dintre la francmaçoneria de la qual cosa en Pierre mai no li havia dit res. Hi va haver moltes pressions perquè la Begoña expliqués el que no sabia. Els maçons volien la part majoritària dels seus bens. Molts mals de cap envoltaren aquells anys a la Begoña. A la fi els maçons s'adonen que la Begoña ignora on són els bens d'en Pierre. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Mentre es succeien aquests esdevenimemts, el país començà a tenir forts indicis de malestar. Alfons XIII havia deixat Espanya l’any 1931, exiliant-se a Paris i ja definitivament a Roma, en declarar-se la República. Foren uns anys de política desigual fins que l’any 1936, el 18 de juliol, dies després de l’assassinat de Calvo Sotelo, esclatà la Guerra Civil en aixecar-se contra el govern establert, el general Franco. El país queda dividit en dos bàndols, l’Insurrecte i el Republicà. Barcelona es torna insegura i la Begoña decideix marxar amb els de Gispert, tan bons amics! a la seva casa del Vallès on l’acolliren generosament. Amb ells marxà Maria la mainadera de l'Elisenda que estava com abduïda per ella i els seus cants, i començava a tenir passió per la música. Quan la Begoña tocava el piano, restava quieta escoltant amb profunda atenció. Passa el temps amb continues i doloroses notícies de Barcelona i Espanya. Els insurrectes van avançant aconseguint les seves fites. Són temps de moltes penúries i l'ànim de la Begoña sense en Pierre per sempre més, és ple d'una profunda tristesa. El seu consol és acariciar el rellotge que li feu arribar el metge del vaixell on morí en Pierre. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">La Begoña a finals de l’any 1939, en acabar-se la guerra fratricida, s'instala de nou a Barcelona recuperant de mica en mica la normalitat tot reiniciant la seva vida social. Els seus amics de Gispert li presenten noves amistats de l'alta burgesia Barcelonina. A la Begoña, junt amb l'Elisenda i acompanyades sempre per la Maria, li agrada agafar el tranvia Blau que puja fins al peu del Funicular i d'allà, al Tibidabo, des d'on es veu tota la ciutat estesa com una estora. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Malgrat la seva vida amable, la Begoña segueix desconsolada i trista. Unicament la seva filla Elisenda li dóna ànims per seguir endavant. L'Elisenda de ben petita demostra un gran talent musical i compon al piano melodies molt especials, deixant els seus mestres admirats per la seva facilitat tant com a pianista com a compositora. Realment és una nena prodigi que aviat, ben aviat és coneguda com una gran concertísta. La música per a l'Elisenda esdevé la seva vida. S'hi entrega amb cos i ànima. L'Elisenda però, després de cada concert resta exhausta. Això angoixa molt a la Begoña qui aprofitant que la seva filla és de gira a Londres la convenç per deixar-se visitar per la psicoanalista Anna Freud. L'Elisenda només té catorze anys, però és tan rebel que la Begoña se sent com abandonada, ja que l'Elisenda prefereix la companyia de la Maria a la seva. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">La Begoña, malgrat els anys que han passat des de la mort d'en Pierre, sempre el té present en el seu record i evoca amb profunda nostàlgia quan el conegué. Aquell dia mai no l'oblidarà.