La+núvia+fuig!+(Pere)


 * ELS BESSONS**. Maria Rosa. Actualitzat a 5 de març de 2011.

Estic exultant, avui es casa l' Ariadna, la germana que en arribar al món ens va provocar a mi i a en Pau aquella gelosia soterrada. Nosaltres vam portar l’alegria a la casa quan vam nèixer, som bessons, tan iguals que costava de distingir-nos a tal punt que ens hagueren de posar al canell els nostres noms per saber qui havia mamat i qui no, omplint de joia el cor dels papàs. Ens vam criar que donava glòria i des de nadons, per mèrits propis, ens havien posat ja la corona de reis, i al cap d'un temps, va i els papàs contents, joiosos, ens diuen que hem tingut una germaneta! Quin daltabaix dins del cor. La corona dels reis de la casa s’esmicolà com si fos de porcellana caiguda a terra! tot seguit ens vam abraçar amb força per a no defallir. No ens ho acabavem de creure que ja no erem sols! -Mireu que bonica és!- deia la mamà. En Pau i jo miràvem i vèiem una nena que plorava i no era tan maca com deia tothom. Quin desengany! L’àvia Elisenda ens besava i ens explicava jo que sé de coses de germans que s’estimen tant..... Però que deia l’àvia! si nosaltres ja sabíem el que era estimar. A la mamà l’adoràvem, al papà l’admiràvem profundament, l’àvia era la més maca del món, i tots dos no sabíem viure l’un sense l’altre. Que més volíem! Tot, menys una nena que els papàs estimessin tant com ens estimaven a nosaltres. Però per què s’havia de dividir l’amor? Quin món tan estrany el dels grans! I avui que l’Ariadna es casa, de sobte m'han vingut al cap aquests records enterrats d’anys. Aquells anys de quan érem petits i tot ho féiem junts com si fóssim un de sol i encara no entenc com aquell tros de la nostra infantesa ha entrat al meu pensament. Tant com després vam arribar a estimar l'Ariadna! Fórem els àngels de la guarda de la nena. Tothom deia "la nena" quan parlaven de l’Ariadna. Jo era en Pere i el meu germà en Pau des de sempre. Com ha de ser! La nena però, es convertí en la reina de la casa, la nineta dels ulls del papà, i nosaltres passàrem de ser reis, a consorts! Això sí, tots dos érem els preferits de la mamà. L’Ariadna quan va créixer es tornà una mica esquerpa amb la mamà, en canvi amb el papà, amb en Pau i sobretot amb mi, era molt més propera i afectuosa. Aquesta tarda és el casament, i quina alegria per tota la casa! La mamà contenta, feliç, perquè la seva nena es casa amb en Lluís, tan bon noi que a tota la família els agrada. L’àvia Elisenda n’està de cofoia! És el xicot que més convé a l’Ariadna en tots sentits. I ell n’està d'enamorat fins qui sap on! L’Ariadna es deixa estimar, no se la veu tan entusiasmada com ell. D’això jo n’estic ben segur perquè fa temps va tenir un afer amorós amb un xinès anomenat Wang, Jordi per a tothom, però sembla que no va reeixir. L’Ariadna se'n va enamorar profundament però al cap d'un temps van trencar, i com que l'Ariadna és tan tancada, tan hermètica, mai no he pogut esbrinar quina és la realitat. La mamà ha organitzat un casament extraordinari. Cap detall ha quedat oblidat! La núvia, els papàs, l’àvia, jo, en Pau, tots tan ben abillats! La casa plena de flors blanques, els fotògrafs anant i venint, la perruquera, la modista, els vestits, el de l’Ariadna com un núvol blanc, el de la mamà elegantíssim. És tan guapa la mamà! s'assembla molt a l'àvia.L’Ariadna té una altra mena de bellesa, més actual. En Pau i jo som iguals que el papà, alts, ben plantats, simpàtics, alegres, i vestits de jaqué, com el papà quan va casar-se amb la mamà, que són en aquella fotografia que hi ha sobre el piano de cua de l’àvia Elisenda, que ha estat una compositora i concertista de renom internacional, en un marc de plata. D'uns anys ençà, tornaren a posar-se de moda els jaqués, i la mamà tot seguit ens els feu fer per a nosaltres dos. I avui que és casa la meva germana, he volgut posar-me a la butxaqueta de l’armilla, el rellotge de plata amb incrustacions del besavi Pierre, que la besàvia Begoña havia regalat a la mamà que tanta companyia li feia i tan l’estimava. Li va regalar a la mamà perquè era la seva néta gran, i també perquè la mamà quan va infantar-nos, al gran, que és l’últim en néixer, que sóc jo, em va posar Pere en honor del seu avi Pierre. I la mamà me'l va regalar a mi quan vaig fer 18 anys, la qual cosa en va arribar al cor. La nostra família és molt sensible a les tradicions, cosa que generalment ja no es considera tant com abans. A en Pau li van regalar un rellotge pel canell molt valuós. I avui vull lluir el rellotge del besavi. La mamà no li sembla el més adequat però jo que sóc molt jo, me l'he posat de totes, totes! La mamà ha acabat reconeixent que encara que és una mica snob, faig molt goig! La joventut també té els seus encerts, perquè la mamà s’ha emocionat i tot. - Ai! Pere, si l’àvia et veiés! - em diu. - Pau, que joiosa estaria de veure-us tan iguals i tan guapos! - És un moment de tendresa que la mamà es permet, perquè la protagonista és l'Ariadna a qui li acaba de regalar junt amb el papà unes arracades de brillants, que havien estat de l'àvia, i avui les llueix l'Ariadna. De tradicionals fins al moll de l'os! L'Ariadna que està bellíssima, sembla com absent. - Com un somni - diu. - Em sembla tot com una obra de teatre! De sobte el papà, pràctic com sempre, mira el rellotge. - No podem entretenir-nos més, Blanca per favor, arribàrem tard a Santa Maria del Mar. El pobre Lluís deu estar nerviós; nena, t'acaben de dur el ram de núvia i això vol dir que ell ja t'espera!- diu amb autoritat. Ariadna amb el ram a la mà, que és de peònies i muguet, que perfuma tota la sala, diu que se sent feble, com cansada. La mamà de seguida li diu que són coses de l'emoció! - Això no és res. Anem-nos-en, el papà té raó. Pugem al cotxe i cap a l'església. La basílica resplandeix de llums i espelmes enceses i tot l'altar ornamentat de roses blanques, així com el començament dels bancs, amb flors blanques també, impresiona! És tan bonica i majestuosa Santa Maria del Mar. La mamà avança passadís enllà, enmig d'en Pau i jo, exultant de felicitat; abans ha entrat l'àvia del braç de l'oncle Albert. La resta de la família i amics ja són als seus bancs de molt abans. Deixem la mamà al presbiteri, després de saludar en Lluís i als seus pares. Al cap d'una estona una mica llarga, a la fi se sent la marxa núpcial i tots ens posem drets per veure entrar l'Ariadna del braç del papà. Quin goig que fan! En Lluís, nerviós, l'espera al peu de l'altar, així com l'oncle Mateu amb els ornaments de capellà, tot seriós. En arribar, en Lluís baixa els graons per rebre de les mans del papà l'Ariadna. Se la veu potser massa seriosa. Emoció? La mamà està més contenta que no pas la núvia. Ai! aquesta Ariadna quin caràcter tan especial! Comença la cerimònia i en arribar el moment d'imposar-se els anells, l'oncle Mateu pregunta: - Lluís, vols l'Ariadna per llegitima esposa i li seràs fidel ....... D'improvís una remor que entra per la porta, va interrompre el ritual, tots ens girem per veure que succeix, i qui camina amb pas decidit cap a l'altar és en Wang, aquell xicot xinès de qui feia temps s'havia enamorat l'Ariadna, i mai més no se'n sabé res. Tothom astorat! Aleshores sento com diu a la meva germana mentre li agafa la mà: - Som-hi, Arlene. Ni temps he tingut de reaccionar tot veient l'Ariadna amb els ulls plorosos mirar en LLuís, mirar els papàs i tot agafant-se la cua, arrencar a córrer tots dos agafats fortament de la mà, passadis avall, cap a la porta blanca de llum, fins a desaparèixer. Tots hem quedat paralitzats d'estupor. En Lluís empal·lidit d'ira, els segueix corrents cap a l'entrada. Al cap d'un moment torna abatut, enfonsat. Aleshores, un crit de la mamà ressona per tota la nau, mentre cau desmaiada. Miro en Pau, qui com jo no sap ni que fer ni que dir. Ajudem el papà, tot seguit, per dur la mamà a la sagristia. El papà fa tots els posibles per retornar-la; a la fi quan ho aconseguíeix, la mamà comença a plorar amb uns plors que trenquen el cor, mentre de la seva boca surt un fil de veu desgarrador que diu: No! No! a la meva filla no ! A la meva filla no! I a hores d'ara encara no sé pas a què es referia.

A 30 de gener de 2011. Maria Rosa. Actualitzat a 5 de març de 2011.