SomniMaria

Filla de bruixa, donzella que arrossegava els vestigis d’antigues creences de regnes soterrats, o només un reflexa de l’inconscient turmentós inculcat; bellesa seductora i poderosa personalitat, així un XX de 1933, Maria va arribar com a mainadera de la petita Elisenda, al domicili de Begoña Irisarri el Cid i Pierre Dubois, a Barcelona. L’encàrrec era clar. Observaria que s’hagués complert el malefici que la bruixa Miren, la seva mare, va estendre sobre totes les primogènites descendents d’en Nicolas Irisarri i Blanca el Cid. Per mitjà de les seves atencions faria les correccions necessàries per influir en els sentiments d’amor i confiscar la felicitat absoluta. Immediatament va observar la taca en forma de mitja lluna a la natja esquerra de la criatura, la primera part del malefici s’havia complert – va pensar satisfeta- Així que la va tenir als braços, però, no va poder evitar barrejar l’odi amb la pena. El llac dels sentiments se li havia assecat, però les dones estem fetes d’una gran diversitat de sentits i el contacte amb aquell cosset va obrir-li els canals per on fluïa una torrentera dels instints més primaris, que es desplaçava en equilibri cap al mateix centre fins a omplir-lo. Plena a basar de noves sensacions va tornar la petita Elisenda a la cuna, ara adormida. Aquella nit, així que la Maria va aconseguir agafar el son, un somni estrany va aconseguir penetrar dins la boira dels seus pensaments: //El sol brillava com mai, era al bosc amb la seva estimada mara i no devia tenir més de 6 anys, els seus vestits eren senzills, però nets, els cabells negres deixats anar al vent es movien ondulants mentre taral·lejaven aquelles músiques que la mara li havia ensenyat de ben petita, collien herbes i flors << aquesta, no, que és un verí, aquella et traurà el mal de panxa, d’aquella altre avui en farem un brou...>> i així ella anava aprenent els vells costums que un dia el mon sense pietat castigaria. De sobte es va aturar a mirar una flor que hi havia a prop del camí, era una margarida preciosa, va allargar la mà per prendre-la i aleshores la va veure, al mig del groc botó hi havia la cara de l’Elisenda adormida, es va retirar espantada i va cridar fluixet la seva mare per ensenyar-li, però per més que aquesta mirés, no aconseguia veure res més que una flor. La Maria va començar a plorar mentre la mare li deia que no si acostés que allò simbolitzava la tendresa i li faria mal, però les llàgrimes de la Maria regaven la flor i aquesta va començar a créixer i créixer fins estar a l’alçada dels seus ulls, aleshores l’Elisenda va obrir els ulls i va estirar la seva diminuta mà convidant-la a entrar a dins de la flor i ella no ho va dubtar, va sentir els crits de la mare que la cridava desesperadament, però aleshores ella ja era al llit al costat de l’Elisenda.// Es va despertar sobresaltada i va mirar-la, l’Elisenda seguia dormin sota el seu llençolet amb imatges de margarides mentre els seus llavis li somreien amorosament. Va trigar dies en trauers del cap aquest somni, que no va ser l’únic, semblava que durant la nit, la seva ment tenia una gran facilitat per tornar al passat, aleshores es quan li venien unes ganes terribles de cantar aquelles cançons de la mare i ofegava la seva veu entre els llençols. Begoña recelava de la Maria, però li havien enviat els seus pares i això ho considerava suficient per acceptar-la. La seva salut va quedar malmesa durant el part de l’Elisenda i això, junt amb la tristor que li provocava les llargues absències d’en Pierre, es veia forçada a allitar-se tot sovint.