El+casament+(narrador+omniscient)

Ariadna Vila De Gispert es va acabar de calçar de mala gana, aquella lligacama de punta al coixí que va ajustar a la seva cuixa amb una fina cinta de color blau cel que tan sí, com no, li va fer posar Blanca, la seva mare, al•legant que era de la seva àvia i que això li aportaria felicitat al matrimoni que estava a punt de contraure. Ariadna havia observat el canvi que s’havia produït en l’estat d’ànim de la seva mare des del moment en que, no se sabia ben bé com, tota la família havia donat per segur que es casava amb el doctor en pràctiques Lluís Martí Casas, membre de l’equip que el seu pare Ferran Vila i Pujol, eminent hematòleg de l’Hospital Clínic comandava. De fet ja es coneixien des de petits i ambdós sempre s’havien entès força bé. Després d'uns copets a la porta va entrar nerviós el pare de l’Ariadna que li anava a recordar que l’hora del seu casament acabava de sonar en el carrilló del menjador, però en veure-la amb aquell vestit, es va quedar en silenci, un silenci respectuós i emotiu, va abraçar-la delicadament. La visió del seu casament amb Blanca De Gispert va inundar per uns instants el seu pensament, omplint-lo d'un goig difícil de descriure. S’assemblaven tant totes dues -va pensar- La seva reacció va ser immediata, però, i va recordar-li que no era correcte fer esperar massa al nuvi. Ferran va sortir d'allà envaït per un fort sentiment de felicitat. Ariadna es va mirar per última vegada al mirall abans de sortir de casa, però va cridar:

-Encarna desfés-me ara mateix aquest monyo, semblo una “sixti”. Vull anar amb la melena de sempre.

El vell i únic organista de la Basílica de Santa Maria del Mar va enfilar pesadament els graons de fusta que el separaven d’aquell instrument de teclat que des de feia anys tocava. Avui era un dia molt especial per a ell. El pare Mateu, germà gran del marit de l'Elisenda, àvia de la núvia i famosa compositora i concertista, es preparava per unir en matrimoni l’Ariadna amb el Lluís Martí Casas i així el vell organista havia tingut una ocasió única per poguer saludar aquella dona per la qual tenia una gran admiració i de la qual avui tindria l’honor d’interpretar-ne una peça que la seva filla Blanca li havia encomanat pel moment en que l’Ariadna s’acostés a l’altar.

Malgrat que només faltaven tres dies per acabar maig, el temps fresquejava i una fina i intermitent pluja havia humitejat durant tot el dia Barcelona, per això Blanca de Gispert va acordar amb el dissenyador Toni Giró, que sobre el vestit llarg de seda color crema amb brocats finíssims d’un to lila pàl•lid, que delicadament deixava entreveure la figura ben modelada que encara tenia, i duria un xal fet de fina llaneta del mateix to del brocat que podia posar al voltant del seu cos, donant-li les formes que més li convingués i que la protegiria suficientment dels 9º en que havien descendit els 24º del matí. Aquests colors il•luminaven la natural bellesa de Blanca que destacava sobre la resta de dones que assistien al casament, només la seva mare Elisenda Dubois, físicament com ella, podia superar-la, encara que el temps ja havia esculpit el seu rostre. Va girar el cap per mirar-se-la, tenia 77 anys i les seves mans, abans àgils i fermes que interpretaven la seva música a voluntat, ara no podien ocultar l’artrosi reumàtica que les envaïa. Els seus cabells entre rossos i blancs estaven recollits d'una manera especial que l'afavoria, tant especial com era ella; una faldilla de seda negra que feia joc amb la brusa de coll alt cordada a l’esquena estilitzaven encara més la seva figura; sobre les espatlles el mateix dissenyador de Blanca li havia recomenat un abric en un to gris plata que contrastava elegantment. És va sentir un soroll de bancs i Blanca i la resta de convidats van girar el cap pensant que per fi era en Ferran i la nena, però eren uns estrangers que feien les fotografies de record. Ella junt amb la seva mare i els seus fills bessons en Pau i en Pere, havien arribat feia ben bé 10 minuts i en Ferran ja hauria tingut temps d’haver vingut amb l'Ariadna. Va mirar amb certa preocupació al Lluís que com qualsevol nuvi es veia nerviós i no parava de bellugar-se, li va semblar que suava, però des del banc no podia apreciar-ho prou be, després va girar el cap al seu costat esquerra on seien els seus amics i pares del nuvi, Josep Maria Martí Rovira i Mercè Casas Casanovas. La mirada de les dues dones es va creuar i totes dues, també, van fer-se un petit gest d’inclinació de cap que expresava paciència. La mare del nuvi era una gran melòmana i esperava amb interès poder escoltar aquella bonica composició de l’Elisenda que sortiria d’aquell magnífic orgue. El pare restava quiet com un militar en posició de “firmes”, però assegut. Eren una parella força cordial, però ell mai no havia entès aquell costum que tenien les noies de fer patir als nuvis i ara pensava que Ariadna s’estava passant de la ratlla. Josep Maria va alçar el cap per mirar el seu fill, sol a peu d'aquell gran altar, el coneixia molt bé i va comprovar que estava suant i fet una manyoc de nervis, però no es va atrevir a acostar-se-li, ell també suava i en els pantalons del jaqué van començar a aparèixer unes petites arruguetes motivades per la humitat de les mans que hi tenia entrecreuades.

_Pau, tu saps perquè triga tant la nena?

_Ni idea, tu. Ja saps com és la nostra germana. Segur que a última hora ha volgut canviar de vestit.

-Pobre Lluís, t’has adonat que no para de bellugar-se. Ja és la tercera vegada que s’arregla la màniga, m’agafen ganes d’anar a tranquil•litzar-lo. Hòstia Pere! La nena s’està passant, però es clar, com és la nineta del nostre pare, segur que està allà esperant com un babau.

De nou un soroll de rialles i un esgarip es van sentir a l’entrada. Tots els presents van girar el cap endarrere just quant unes noies intentaven no ser tocades per un parell de coloms que dominats per l’amor s’havien perdut a l’interior de l’església i no paraven de volar en cercle tot buscant l’espai de la seva llibertat. Tothom es va distreure amb l’escena i van oblidar per un moment la impaciència. El pare del nuvi va aprofitar per acostar-se al seu fill i deixar-li un mocador perquè s’eixugués les mans, se’l va guardar, però el va tornar a treure perquè feia massa volum a la butxaca de l'americana, aleshores li van caure els anells i tothom va tornar a mirar, mentre ell i el seu pare intentaven parar-les neguitosament. Una va rodolar per la catifa vermella fins ficar-se a sota del segon banc on seien uns oncles del nuvi que finalment van agafar-lo. De sobte uns aplaudiments van sonar al darrere d’ells, eren les noies que abans havien estat motiu de distracció que ara es complaïen veient aquella escena. Uns xist... de silenci repetits fets pels convidats va fer que tothom tornes a l’ordre. El pare del nuvi, una vegada entregats els anells al seu fill, que traspuava desesperació, va tornar al costat de la seva dona que no gosava ni aixecar el cap. Un silenci de complicitat va envair la basílica i en aquell moment l’orgue va començar a sonar mentre el pare Mateu ocupava el seu lloc davant l’altar, després de dir-li al nuvi:

-Tranquil Lluís, sempre fan tard, però sempre acaben arribant. Ja la tens aquí.

Havien passat 25 minuts des de que el Lluís acompanyat de la seva família havia arribat i només el fet d’imaginar que potser l’Ariadna no vingués l’omplia de pànic. Havien crescut junts, les famílies d’ambdós eren amigues, però el més important per a ell era, que sense el seny de l’Ariadna ell no hagués acabat ni tant sols la carrera, després fins i tot el va fer entrar a l’Hospital Clínic, a l’equip del Dr. Ferran, el seu pare i ara gràcies a tot això, ell era un metge. Va mirar l'Ariadna i va imaginar que era una verge que havia descendit del seu altar per unir-se a ell, la puresa del blanc del vestit que només deixava veure la punta de les sabates i aquell vel que subjectaven com si de dos àngels es tractés, les seves nebodes, en contrast amb el contrallum de la porta ara oberta, va fer que imagines que l’Ariadna desprenia una claror que l’atreia cada vegada amb més força i buscava la seva mirada en va. L’Ariadna avançava lentament pel llarg passadís agafada amb força al braç del seu pare i amb la vista abaixada. La Blanca, només tenia ulls pel seu marit; feia tant goig com el dia que es van casar i l’estimava tant encara. L’àvia Elisenda ja no va poder contenir més les llàgrimes que brollaven sense aturador dels seus ulls, la nena es casava i la seva música semblaven per si soles, omplir tota la basílica. La veu del pare Mateu va sonar en el moment que el Ferran es posava al costat de la seva dona.

-Per voluntat de Déu heu vingut aquí perquè... Alça la vista i pregunta als convidats: - Hi ha algú que sàpiga d'algun impediment pel qual no es pugui portar a terme aquest casament?

Els passos ferms i ràpids d’en Wang, xinès a qui la seva família adoptiva havia inscrit com a Jordi García Segura ressonaven amb tanta força dins el gòtic que fins i tot mossèn Mateu va haver d’interrompre la cerimònia. Totes les mirades van abandonar els nuvis. Tothom es preguntava qui era aquell arrogant que s’atrevia a ficar-se en el casament d'aquella manera? L’Ariadna va reconèixer d’immediat aquelles passes, no li va caldre girar-se per saber que era ell. Va mirar al Lluís i ho va veure clar, s’havia deixat convèncer, havia cedit als raonaments de la mare quan li feia veure la conveniència d’acceptar enl Lluís per marit, però ella ara ho veia clar, no era l’home que volia i en Wang cada vegada era més a prop; l'Ariadna no va dubtar gens, va deixar anar el ram de flors boscanes que es va esbalandrar sobre la fredor dels graons de pedra i va corre fins a unir-se al futur desitjat. Ambdós fugien passadís enllà, buscant com els coloms, la porta que els donaria la llibertat, mentre la seva mare perdia força i deia: - La maledicció, la maledicció de la Maddi, és el nostre destí! tot caient sense coneixement dins els braços d'en Ferran que ara la premia amb força. L’Elisenda cridava tant com podia - Ariadna, Ariadna, tu no, nena.... i mentre els pares del Lluís feien costat al seu fill que desconsolat amb el plany als llavis deia: - Ell no, ell no, en Jordi no! Ariadna, no m’ho podeu fer això.- Tothom restava en silenci, ningú gosava bellugar-se. El pare Mateu va dir unes paraules de consol al Lluís que gairebé no va escoltar i després va parlar amb els pares d'ell i finalment va dir al Ferran que entrés la seva dona a la sagristia mentre els bessons corrien darrera la seva germana i en Wang, sense aconseguir aturar-los, mentre el matrimoni Martí Casaas i el seu fill Lluís marxaven capcots pel passadís. No van dir ni un mot, ni tant sols van alçar la vista de la catifa vermella per on feia uns instants havia fugit l**’Ariadna**, i en silenci, seguits pels convidats que desconcertats per la situació no gosaven tampoc manifestarse, van anar abandonant la basílica.