Miren

Nascuda en una nissaga de sorguiñas, Miren era la remeira de la contrada i segons deien les llengües del poble l’afillada de Maddi, la matriarca de l’Amboto. En Nicolás l’havia anat a trobar per tractar les febres que consumien el seu pare i que serien un avanç de la devastadora grip espanyola que va assolar Europa un quart de segle mes tard. L’atracció va ser imminent! Miren era una noia bella, d’una sensualitat procaç, excesiva, deconcertant, agosarada… Un esperit salvatge! Ulls negres fugissers, llavis molçuts i pits llaminers… Voluptuosa i desvergonyida. Des del primer moment, va sentir un irreprimible desig d’absorbir aquell home de mirada torbadora, veu profonda i maneres refinades. Però, era molt més que desig el que experimentava la Mìren per en Nicolás… Sentia una crida irracional cap a aquell home, el seu instint de remeiera li deia que havia d’apropar-se a ell, guanyar-se’l, fer-se’l seu. El veia com si formés part de l’engranatge d’un mecanismo, com l’anella d’una cadena que l’havia de transportar a un altre món. Seductora i deshinibida, es proposà captivar-lo i no li va costar gens ni mica capturar-lo a la seva teranyina de plaer enverinat. Sí, havia de fer-li un fill, així el tindria atrapat! Eren les darreres paraules que pronunciava cada nit en deixar-se caure rendida sobre la màrfega del seu llit. Es trobaven furtivament a la cabana del bosc. Amb urgencia i desesper s’abalançaven, es trabucaven… Empesos per una necessitat peremptòria i encesos d’un desig imperiós que els feia embogir. Es buscaven amb delit, assedegats es bevien i es palpejaven en un desori tempestuós i caòtic que els trastornava i els extasiava fins a desdibuixar-los els contorns i fer-los escapar dels seus propis cossos. Els enlairava vers l’infinit i, indefectiblement, els expulsava a la realitat més crua per confrontar-los amb el recel de què aquella podia ser la darrera vegada. Desesperats i frisosos, s’arrancaven la promesa de que no seria així. Però aquest amor clandestí, de passió desvariada i turmentosa acabà quan en Nicolás es va comprometre formalment amb la Blanca. En aquell moment, es va imposar i jurar que la història amb la Miren havia arribat a la fí. Va ser aleshores, quan la va rebutjar i abandonar. - Jo no t’he enganyat mai Mìren! Tu em vas xuclar amb les teves urpes, però sempre has sabut que el nostre amor era imposible! A partir d’aquest moment he deixat d’existir per a tu! Les nostres vides son incompatibles i renuncio a tu i al fill que dus al ventre. Que això quedi entre nosaltres i no se'n parli més! Ningú ha de conèixer la nostra història, ha passat i prou! Sabies tan bé com jo que una sorguiña mai no podria emparentar amb una família de casta i llinatge com la meva. La Mìren el mirava torbada i impotent, però sense parpellejar ni un instant. Aquella mateixa nit, en arribar al cim de l’Amboto, l'hi explicà tot a la matriarca Maddi i aquesta aleshores, va reunir a totes les sorguiñas i digué: - La vostra companya Miren, la meva afillada, ha estat traïda i menyspreada… Prepareu-vos totes per fer la invocació! I així fou com van començar els rituals per etzibar la maledicció contra el primer fill d’en Nicolás i la seva futura esposa. - Oh Satanás! Amb el teu adveniment has exhaurit les nostres imprecacions. A la meva empara creixeràs i fructificaràs com una plaga de llagosta. Esdevindràs un ésser infame i endemoniat que causaràs la desgràcia i desolació dels teus pares. Jo, l’omnipotent Maddi et convertiré en dimoni mentre ets gestat en el ventre de ta mare i quan surtis a la llum d’aquest mon, seràs un “tusuri” descendent de Beelzebub, príncep dels inferns i totes les criatures es prostraran als teus peus i et retran homenatge! - Mormolà la Maddi amb les dents serrades, alçant la mirada altiva i mostrant el seu esperit victoriós. Després de tan terrible invocació, la Miren es va sentir satisfeta i revenjada. S’havia complert la seva venjança, encara que, per a ella, el desig i la passió per en Nicolás era latent. Estava segura que només li hauria de demanar on, i allà on fos que ell decidís, es tornarien a revolcar i palpejar fins exahurir les seves forces. Però el desdeny amb que els va tractar a ella i al fruit del seu amor, que duia al ventre, ja estava venjat! La maledicció era consumada!