Nit+de+tempesta

Set mesos després del casament de Blanca El Cid i Nicolás Irisarri, va néixer la criatura fruit de la relació clandestina de Blanca i Antxón. Un nadó prematur, però a la vegada enorme. Un nen de crani desmesurat, coronat per un manyoc de cabells hirsuts, front protuberant i ulls desorbitats com dues bales de verd llot sense pestanyes. Tot era esgarrifós en aquell ésser informe que panteixava, es recargolava i s’aferrava a la vida amb vehemència. Així que anaven pasant les hores, era evident que sobreviuria i la consternació aclaparava la família. Nicolás estava abatut. - Déu meu! Déu meu! - remugava capcot - És a mi a qui hauries d’haver castigat! Per què a ella també? Sóc jo qui ha permés que el pecat s’apoderés de mi! Sóc jo qui ha d’expiar les culpes! El naixement d’aquest nadó, no només va trasbalsar les famílies Irisarri-El Cid. Tot el poble estava consternat, els vilatans es persignaven i defugien la mirada. A l’església, s’exhaurien els ciris votius i es vivia un fervor i penitència mai coneguts. Tot i que la família intentava encobrir la veritat, l’esdeveniment era de proporcions massa escabroses com per poder-lo mantenir reclòs. Les gents, àvides de tafaneries i de desgràcies alienes per anestesiar les pròpies misèries, bastien entorn de l’esdeveniment funest, històries de malastrugança fundades en la superstició, la màgia negra i la bruixeria, tan arrelades en aquelles contrades. Els rumors i faules proliferaven, mentre la Blanca maldava en un estat de prostració que feia témer per la seva vida. Seguia inconscient al llit, en un estat de xoc tan immens, que se li estroncà la llet, la gana i el son. Quan aconseguia esgarrapar uns minuts al descans, la seva debilitat era tan gran, que entrava en una excitació que l’abocava al desmai. Era del tot clar que no podria alletar la criatura que sempre estava afamada. Els seus esgarips reclamant mamar, ressonaven sense treva per tota la casa. En Nicolás, no va poder resistir més tant de dolor i de sobte se li encengué la llum! Va recordar que la Miren també estava a punt de parir, si no ho havia fet ja. Com empaitat pel diable, muntà el cavall i enfilà el camí de l’Amboto. En arribar-hi, a la Miren se li va eixamplar el cor i, mostrant-li el nadó que duia als braços digué: - Mira Nicolás, Maria, la nostra filla. Nicolás la contemplà amb menyspreu! Malgrat tot sabia que la Miren no es negaria a alletar el seu fill, tot i la repulsa que aquell nen contrafet li pogués provocar. Li oferiria el que ella més delirava, estar a prop d’ell! Era conscient que la Miren tenia ambició i desitjava una altra vida que a la barraca de l’Amboto no podia ni somniar. Així doncs, Nicolás li proposà: - Com que has d’alletar la teva filla i els teus pits son plens de llet, alletares també el meu fill! La meva dona està dèbil i no se’n pot fer càrrec. Tu sempre has volgut gaudir dels meus luxes, doncs et prometo que no et mancarà res. Estarás ben alimentada per criar els dos nadons i disposaràs de tota la planta de les golfes on us instal·lareu tots tres còmodament. Demà a trenc d’alba, enviaré un carruatge a recollir-vos a tu i a la nena. L’endemà, la Miren s’instal·lava a Iatxo. Quan arribà a la finca, un calfred li va recórrer la medul·la. De seguida però, va travessar el rebedor amb determini, abraçant fortament la seva filla. Ho tenia ben clar, aquell era el seu lloc! Al costat d’ell, d’en Nicolás, l’home que li havia despertat tots els seus instints, la seva sensualitat, la seva sexualitat, el seu amor apassionat… En obrir-se la porta de les golfes, va sentir una fiblada al ventre i li va venir una basca que quasi la fa vomitar. Es recolzà al llindar, li faltava l’alè, s’ofegava… Va fer dues glopades d’aire i poc a poc, aconseguí respirar amb normalitat. No entenia que li passava, allò que sentia no era d’aquest món… A la casa hi planava una ombra densa com una nit sense estels, estava banyada per una presència immensa que la cridava, l’atreia, l’engolia fins apoderar-se de la seva voluntat. Tot d’una, s’adonà que la profecia s’havia complert i es trasbalsà. El seu amo i senyor, el príncep dels dimonis, s’havia fet carn. Els sortilegis que les dones de la seva nissaga havien proferit invocant Llucifer, havien estat escoltats. Ella era l’escollida, la ungida per fer créixer Belzebub, la criatura informe de front protuberant i ulls verd llot, el petit tusuri, dimoni en la llengua dels bascs, que amb tant d’anhel i porfídia, les dones del seu llinatge havien conjurat. La Miren i la seva filla vivien recloses a les golfes, on havien confinat la criatura amb l’esperança que des d’allà dalt, els seus plors quedarien amortits i deixarien de turmentar la família. Percebia en el nen una presència sobrenatural i s’entregava a amamantar-lo sense descans. En la seva ment, va néixer la llavor d’ancians encanteris i conjurs que havia après de la seva padrina, mentre el mecanisme prosseguia la seva marxa inexorable. En Nicolás estava desconcertat, en cap moment, la Miren va intentar fer-se la trobadissa, mai no li va dirigir la paraula. Per a ella, ell era el vehicle que l’havia conduit fins allà, aconseguint una anella més de la cadena. Però, un cop complerta la seva tasca, va esdevenir totalment invisible, havia deixat d’existir. Arribat el dia del bateig, els núvols densos inflats de tempesta, cobrien camps i pobles, el dia era de nit. Els llamps esquinçaven la negror del cel i els trons ressonaven amb espetecs i rebombori de canons. El carruatge que enviaren a la sagristia per recollir el capellà, de poc no s’estimba turó avall. El mossèn va arribar a Iatxo amb un estat d’agitació tal, que va requerir tres aiguardents per retornar-li l’assossec i l’escalfor al cos. Tothom estava neguitós, i més que ningú la Miren que sentia com la ràbia s’anava apoderant d’ella i l’encenia com un braser flamejat. “Perquè ara havien de batejar la criatura? Si ningú no va mostrar mai més interès per aquell nen? Ni tan sols sabien si era viva o morta? La criatura era seva, era el seu tusuri i no permetria que li prenguessin!" Va intentar impedir que la separessin del nadó esbufegant estufada com un gat feréstec. Enverinada per la ira, xisclava i revoltada, etzibava blasfèmies, conjurs i malediccions sembrant encara més nerviosisme en l’ambient crispat i tenebrós. Va ser Nicolás finalment qui, determinant, li arrabassà la criatura i donà l’ordre de que comencés la cerimònia. Gregorio, el padrí, l’emparà als seus braços i es situà davant la pica baptismal. El capellà preguntà: - Quin nom li voleu posar a aquest nadó? <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Alonso, pronuncià el padrí. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Alonso, jo et batejo en nom del pare, del fill i de l’Esperit Sant - digué el capellà deixant caure l’aigua beneïda i fent el senyal de la creu sobre el front del nadó. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Just en aquell moment, un llamp enlluernador seguit d’un tro paorós, espetegà amb un retrunyir tal, que semblava que el cel s’obria per fer escolar tota la pluja retinguda als núvols. El nen s’abraonà i es recargolà amb força! Les aigües baptismals sobre el crani del petit tusuri, esdevingueren el pitjor greuge que podia suportar i la fúria dels elements es desfermaren sobre Iatxo, deixant els presents amb el cor encongit d’espant. D’un tros lluny, amb el cap cot, Miren va fer una ganyota d’un somriure triomfador! <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">La Blanca feia dies que espiava la Mìren. Sabia que a les deu en punt del vespre, aquella dona estranya, esquiva i malcarada que s’estava a les golfes amb les dues criatures, baixaria les escales fins a la cuina per sopar sense parlar amb ningú, llençant mirades rabioses de desafiament a qui gosés atansar-se-li. Mentrestant, la seva filla i la criatura execrable dormien plàcidament tips i confiats. La nena en un cabasset de vímet i el seu fill bord, al bressol de marqueteria que ella mateixa havia dissenyat. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Aquella nit de tempesta, amb el nen batejat i acollit en el si del Déu etern, era per a la Blanca la propicia per dur a terme el seu pla. Tan bon punt va sentir que la Miren ajustava la porta de les golfes per baixar a la cuina, va enfilar les escales silenciosament, com el depredador que ha estudiat els hàbits de la seva víctima. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Semblava impossible, com en l’estat de desconcert i prostració en que estava sotmesa, pogués premeditar tan sibil·linament els seus actes, però la seva determinació era fèrria. Obrí la porta i es precipità dins la cambra. Prengué el coixí del llit de la Miren i s’abalançà sobre el bressol amb els ulls clucs, panteixant i estrenyent les dents tan fort com premia el coixí sobre el rostre del nadó. Passaren segons, minuts potser… un seguit de convulsions que li van sacsejar els tensos braços vinclats sobre el bressol, la van retornar a la realitat. Per fi, la quietud. Va alçar el cap, davant seu, la petita finestra emmarcava una negror abismal. La lluna, en quart minvant, semblava que la nit volia engolir-la. La tempesta, no cessava. Quasi sense forces, va fer dues passes endarrere, sense gosar girar el seu cos. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">“Què havia fet? Oh, Déu meu! Què havia fet?” Proferí un crit que li esquinçà les entranyes. Com podia ser, que el fruit de l’amor del seu estimat Antxón hagués creat aquella abominable criatura? Tot plegat era un malson. La flaquesa la inundà l’ànima i, en perdre el coneixement, es desplomà com un pes mort contra terra. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Minuts més tard, la Miren entrà a l’habitació. Immediatament ho va entendre, amb la certesa infinita que infon el punt just de quan plana la foscor més profunda. El seu infant, el petit tusuri, havia mort. Aquella criatura plena del vigor i el coratge dels supervivents, havia deixat de respirar. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Per què? Per què? - Cridà la Miren amb la veu esquinçada de dolor. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Alertada pel crit, va comparèixer la majordoma qui, amb els ulls esglaiats i l’espant dibuixat al rostre, no gosava traspassar el llindar de la porta i només encertava a senyar-se maquinalment tot somicant una lletania d’Aves Maries Puríssimes. Tot seguit, arribà en Nicolás qui va quedar esfereït en veure la Blanca immòbil a terra, amb la cara pàl·lida, quasi transparent, els llavis morats i els ulls en blanc. Es va ajupir al seu costat, li alçà les cames delicadament i li mullà els polsos amb la colònia dels nadons, poc a poc el color anava retornant al seu rostre i el cor s’accelerava, mentre articulava paraules inconnexes, gemegava, i plorava amb la desesperació dels derrotats. Nicolás ho va comprendre tot, sense ni tan sols girar la mirada cap el bressol. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- No hauria d’haver sortit mai del bosc! Maleïda l’hora en que et vaig conèixer Nicolás i maleïda la meva feblesa! - Es planyia la Miren exasperada i encesa d’odi - Així com el teu Déu damnarà els rèprobes, jo et maleeixo Nicolás, perquè has sembrat el patiment en les meves entranyes i m’has utilitzat, menyspreat i repudiat! <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">I tu, gata maula! Blanca d’obscures intencions! Com has gosat? Com has pogut arrabassar-me el meu tusuri? No en vas tenir prou de prendre'm l’home? També t’has d’endur la meva criatura? Mala bèstia! <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Jo, Miren, maleeixo el teu llinatge. La desgràcia planarà sobre les teves filles i les filles de les teves filles i així fins l’eternitat. Totes les primogènites de la teva nissaga seran malaurades en el seu matrimoni per amor, i rebutjades pels seus pares, així com el meu pare feu amb mi! pels segles dels segles ad infinitum sense remissió, i naixeran amb l’estigma de la mitja lluna en la natja esquerra - Proferí la Mìren cridant i tremolant irada com posseïda pels seus mals esperits. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Aquestes foren les darreres paraules que pronuncià la Miren i que ressonen encara entre els murs del vell casalot de Iatxo. La Miren agafà la seva petita en un farcell, la nena ni tan sols s’havia despertat, i mare i filla abandonaren la propietat a través del bosc, emprenent el camí de retorn al cim de l’Amboto. Va plorar tot el camí udolant desesperada. Plorava per la mare, l’àvia i la padrina remeieres, plors de segles d’odi contingut… Quan va arribar a la cabana, ja no li quedava ni una llàgrima per vessar. S’havia assecat per sempre!