Blanca+coneix+a+Ferran

Havíem arribat amb la meva amiga Anna a l'últim destí: París, la ciutat dels nostres somnis! Ens instal·lem a l'Hotel d'Anglèterre, al bell mig del barri de Saint-Germain-des-Près. Som a l'última setmana del periple per Europa, se'ns està acabant la bona vida! L'endemà abans de sortir del llit, l'Anna rep una trucada de la seva mare dient-li que el seu avi havia mort, i que agafés el primer vol per poder arribar a l'enterrament. De sobte vam veure tots els nostres somnis exhaurits... L'Anna per no poder gaudir del darrer i més desitjat destí i jo, perquè sense l'Anna, segur que els papàs em farien tornar. No era ben vist en aquella època una noia viatjant sola i més tan lluny de casa, en ciutats tan avançades i emancipades...Però tot d'una, l'Anna recordà que el meu germà Albert, quan ens va acompanyar a l'aeroport en sortir de Barcelona, ens va dir: - Probablement coincidirem, doncs estic pendent d'un "stage" a París sobre unes ponències per tractar el tema de les inseminacions "in vitro", i hi haurem d'anar quan vosaltres hi sereu, amb dos o tres companys més de la Facultat. Afortunadament així va ser, i d'aquesta manera no vaig haver de tornar amb l'Anna, doncs els papàs sota la tutel.la de l'Albert, em vam permetre poder concloure el viatge. Quina ciutat! Quins edificis! Quants monuments! Quanta llum! I que bé s'hi menja a París! Estic fascinada! L'Albert em portava per tot arreu. Se la coneixia bé la ciutat! Hi tenia una bona amiga, la Chantal, que va conèixer a Barcelona quan estudiava a l'Escola Massana, i, amb la Chantal, vam visitar llocs molt interessants: el Louvre, el Quai d'Orsai, la Place Vendome, el Gran Palais... i racons i racons molt bohemis plens d'encant. No em podia acabar de creure que tot allò fos veritat.... Quan portavem tres dies divertint-nos com a bojos, la Chantal ens diu: - Tinc unes invitacions per un "bernissage" demà al vespre; hi podem anar quatre! I després a sopar. Que us sembla? - Ai! Albert! a mi em fa molta il.lusió. Anem-hi? - Bé, li puc dir a en Ferran, que cada nit l'he deixat sol amb el madrileny per cuidar la meva germaneta, i com que demà ja és l'últim dia que som aquí, quedaríem com uns senyors. - Genial! - diu la Chantal. - Demà a les sis de la tarda ens trobem "Aux deux Magôts"i sortim plegats. Que lluny estava dels meus pensaments que l'endemà, tretze de juliol de 1976, marcaria el futur de la meva vida! Quan veig arribar l'Albert amb el seu amic, el català de qui ens havia parlat, un esglai incontrolable es va apoderar de mi. Tan intens va ser, que fins i tot vaig tenir por que tothom se n'adonés... Déu meu, com bategava el meu cor! Encara avui recordo aquella sensació. - Blanca, et presento en Ferran, Ferran Vila, el doctor amb qui he vingut a les ponències. - Blanca? Quin nom més bonic! - Em dona la mà mentre m'atansa cap a ell per fer-me un petó a la galta. Em sento distingida i afalagada! - Encantada! - vaig dir amb veu tremolosa.- I vaig tornar-li una mena de petó. Quan encara no havia reaccionat de l'emoció, salta la Chantal i diu: - Alles-hi! On hi va? - I tots quatre agafem un taxi que ens deixa a "La Gallerie des Beaux Arts" al barri de Montparnasse. En Ferran no era gens tímid, tot al contrari, era un xicot ben plantat, segur d'ell mateix i amb un gran "savoir faire"amb les dones. Era evident que em portava uns cinc anys d'avantatge, ell ja era metge i es notava una gran diferència amb el meu germà, que encara estava acabant la carrera. Des que vam baixar del taxi, no em va deixar ni un moment, va estar pendent de mi tota la nit. Potser per quedar bé amb l'Albert que l'havia convidat. Que sé jo! A sobre, quan entrem a la Gallerie, va resultar ser un apassionat de l'Art, hi entenia un munt! Amable i cordial amb tothom, donava la seva opinió amb un francès inqüestionable. Per això va acompanyar als dos estudiants més destacats de les universitats de Barcelona i Madrid. Va ser una vetllada sublim! Però el millor de tot, encara havia d'arribar... Quan s'acaba la nit, deixem primer la Chantal i després l'Albert i en Ferran em porten al meu hotel. Al cap d'una estona, quan encara estava capficada i corpresa somiant amb tot el que m'havia succeït, truca el telèfon i el conserge em diu: - Mmlle. Gispert, il hi quelqu'un qui veux vous parler.- El meu cor em sortia del pit, mentre la veu profunda d'en Ferran que encara tenia clavada al cervell, em diu: - Puc pujar a dir-te bona nit? La resta no puc ni explicar-la...és una part tan íntima, única i meravellosa de la meva vida, que no la vull compartir amb ningú, encara que és ben fàcil d'imaginar. Aquest home tan exquisit, de qui em vaig enamorar perdudament, encara que sembli impossible, no va caure gens bé a la meva mare. A hores d'ara però, em pregunto si no tenia tota la raó!