Epilog

= Naixement i infanticidi =

Set mesos després del casament de Nicolás Irisarri i Blanca El Cid va néixer la criatura, fruit de la relació clandestina de la Blanca i Antxon, el moço de quadra que emigrà a les Ameriques a fer fortuna. Nicolás mai no va sospitar que el fill no fos d'ell. Un nadó de front protuberant i ulls desorbitats. Un ésser que panteixava, es recargolava, s’esgarrapava rabiüt, i s’aferrava a la vida amb el semblant encès i contret. Als Irisarri El Cid els havia nascut l’hereu però resaven amb consternació i desassossec perquè Déu Nostre Senyor se l’endugués.

Mentre la mare seguia prostrada inconscient al llit, la criatura bramulava afamada amb esgarips de bestiola ferida. El pare, en Nicolás, no ho va poder suportar més i va anar a buscar la Maddi. La dona havia tingut una nena, la setmana abans, fruit de la seva relació amb Nicolàs; era una jove forta, valenta i determinada. En Nicolás estava segur que tot i la repulsa que aquella criatura li pogués provocar, no es negaria a alletar el seu fill; li oferia l’oportunitat d’estar a prop d’ell, respirar la seva flaire, sentir les seves passes i fer-se el topadís per robar-li una mirada turmentada de passió.

La Maddi, filla d’una nissaga de curanderes, era la remeiera de la contrada i una bruixa, deien les males llengües. En Nicolás l’havia anat a trobar un any abans per tractar les febres que consumien el seu pare i que serien un avanç de la devastadora grip espanyola que va assolar Europa un quart de segle després. Era una noia bella, d’una sensualitat procaç, excessiva, desconcertant, agosarada, un esperit salvatge. Ulls negres, llavis molsuts, voluptuosa i desvergonyida, la Maddi, des del primer moment va sentir una atracció irresistible per en Nicolás, un irreprimible desig de tenir aquell home de mirada torbadora, veu profunda i maneres refinades. Però era molt més que desig el que experimentava la Maddi per en Nicolás, sentia una crida irracional cap a aquell home, el seu instint de remeiera li deia que havia d’apropar-se a ell, guanyar-se’l, fer-se’l seu, el veia com si formés part de l’engranatge d’un mecanisme, com l’anella d’una cadena que l’havia de portar molt lluny. Seductora i desvergonyida, es va proposar captivar-lo i no li va costar gens ni mica de capturar-lo a la seva teranyina de plaer enverinat. Es trobaven furtivament,a la barraca del bosc, amb urgència i desesper s’abalançaven, es trabucaven, empesos per una necessitat imperiosa, encesos d’un desig peremptori que els feia embogir. Es buscaven amb deler, assedegats, es bevien i es palpejaven, en un desori tempestuós i caòtic que els trastornava i els extasiava fins a desdibuixar-los els contorns i fer-los escapar dels seus propis cossos, els enlairava vers l’infinit i indefectiblement els expulsava a la realitat més crua per confrontar-los amb el recel que aquella fos la darrera vegada. Desesperats i frisosos s’arrencaven la promesa que no seria així. Però aquest amor clandestí, de passió desvariada i turmentosa acabà quan en Nicolás va saber que la seva dona, la Blanca, li donaria un fill, aleshores es va imposar i jurar que la història amb la Maddi havia arribat a la fi. Per la Maddi no va ser tan greu el sentir-se rebutjada i abandonada com assumir que la seva premonició, la seva intuïció que aquell home l’havia de dur molt lluny, s’esfondrava com un castell de cartes.

Com havia previst en Nicolás, la jove no es va fer pregar i es va avenir a ser la dida de la criatura. “És tan saborós el verí de l’amor. Qui pot passar-ne sense, un cop l’ha tastat?” Es deia ell. Però eren ben diferents els pensaments que ocupaven la Maddi. “La premonició no anava errada. Ell em va rebutjar, volia apartar-me del seu costat, però ara em torna a buscar, em reclama”. “La intuïció ressorgeix amb més força encara, ha de complir-se la premonició: aquest home em portarà molt lluny, grans fets esdevindran a través d’ell.”

La Maddi va carregar la seva petita i va enfilar el camí de la casa pairal dels Irisarri - El Cid. Tan bon punt passà el llindar de la porta, un calfred li va recórrer l’espinada i li eriçà el borrissol dels braços. Sense obrir la boca, la mirada altiva i pas determinat, es dirigí a complir la seva comesa; els crits i esgarips de la criatura l’orientaren. Novament va pressentir la Maddi, ara amb més convicció que mai, que alguna cosa havia d’ocórrer en aquella casa. En atansar-se al bressol va tenir la certesa que no hi havia volta enrere, el mecanisme s’havia posat en marxa, els esdeveniments s’encadenaven amb maestria i estava a punt d’aconseguir la peça que faltava perquè tot encaixés a la perfecció i la realitat es dibuixés amb nous contorns i noves formes.

Malgrat que els Irisarri El Cid intentaren mantenir el naixement de la criatura en secret, tot el poble n’anava ple. Les gents, àvides de tafaneries i de desgràcies alienes per anestesiar les pròpies misèries i patiments, bastiren a l’entorn de l’esdeveniment funest, històries de malastrugança fundades en la superstició, la màgia i la bruixeria, tan arrelades en aquelles contrades. Al pas per la finca o a l’encontre amb algú de les adinerades nissagues, els vilatans es persignaven i defugien la mirada. A l’església s’exhauriren els ciris votius, a la parròquia es vivia un fervor i penitència mai coneguts. La família convingué que batejarien la criatura a la capella de casa. El nen es diria Felix i serien els padrins el pare d’en Nicolás i la mare de la Blanca.

La Maddi vivia reclosa a les golfes on havien confinat la criatura amb l’esperança que, des d’allà a dalt, els seus bramuls quedarien amortits i deixarien de turmentar la família. Percebia en el nen una presència incommensurable, una ombra densa com una nit sense lluna, i s’entregava a amamantar-lo sense descans. En la seva ment va créixer la llavor d’ancians encanteris i conjurs que havia après de la seva mare, mentre el mecanisme continuava la seva marxa inexorable. En Nicolás estava desconcertat, en cap moment la Maddi va intentar fer-se el topadís, mai li va dirigir la paraula. Per a la Maddi, ell havia estat el vehicle, el que l’havia dut fins allà, una malla més de la cadena, però un cop complerta la seva labor havia esdevingut completament invisible, havia deixat d’existir.

El dia del bateig sempre va ser de nit, els núvols densos, inflats de tempesta cobrien els camps i pobles, els llamps esquinçaven la negror del cel i els trons ressonaven amb espetecs i rebombori de canons. El carruatge que enviaren a la sagristia per recollir el capellà de poc no s’estimba turó avall; el mossèn va arribar a la casa en un estat d’agitació que va requerir tres aiguardents per retornar-li la calma i l’escalfor al cos. Tothom estava neguitós aquell dia, principalment la Maddi que sentia com la ràbia l’encenia. “Perquè ara havien de batejar la criatura? Si ningú no s’havia interessat mai més per com creixia, per si vivia. La criatura era seva. No permetria que li arrabassessin.” Va intentar impedir que la separessin del nadó, esbufegava estufada com un gat feréstec; enverinada per l’ira, llençava blasfèmies, conjurs i malediccions; xisclava revoltada i va sembrar encara més el nerviosisme entre els presents. En Nicolás, determinat, va ordenar que comencés la cerimònia. Arribà el moment que davant la pica baptismal el capellà preguntà al padrí:

- Quin nom poseu a aquest nadó?

- Feliu, pronuncià el padrí.

Un esglai trencà el silenci, la padrina es persignà astorada i el padrí anguniat i cap cot rectificà:

- Felix, es dirà Felix. L'error ja no tenia aturador. El padrí havia equivocat el nom!

Un tro va espetegar més fort encara, la peça que faltava acabava d’encaixar a la perfecció. La Maddi ho va entendre tot d’una. En equivocar-se en pronunciar el nom del nadó quan l’aigua baptismal regava el seu crani, la criatura havia esdevingut un tusuri, el petit dimoni que generació rere generació les dones de la seva nissaga havien invocat amb sortilegis. “El príncep dels dimonis s’havia fet carn i ella era l’escollida, l’ungida per fer créixer Beelzebub, la criatura fill del seu estimat Nicolás, el petit tusuri que amb tant anhel i porfídia les dones del seu llinatge havien conjurat.”

“Oh Satanàs! Amb el teu adveniment has exaudit les nostres imprecacions. A la meva empara creixeràs i fructificaràs com una plaga de llagosta i totes les criatures es prostraran als teus peus i et retran homenatge.” Invocà la remeiera, amb les dents serrades i l’esperit altiu i victoriós.

La criatura sempre estava afamada, quan la Maddi se l’arrencava del pit per alletar la pròpia filla, bramulava com una bèstia rabiosa. Aquells esgarips aterridors que recorrien la casa, trasbalsaven la Blanca, eren com llances de ferro rogent clavant-se-li al pit. Per molt que es tapés el cap amb coixins, per molt que xisclés, no aconseguia ofegar aquells crits que eren d’un altre món. Cada dia que passava s’afermava més la seva determinació de desfer-se d’aquell ésser abominable. La idea va arrelar profundament en el seu ànim fins a convertir-se en una missió, ella havia de deslliurar el món d’aquella criatura.

La Blanca feia dies que espiava la Maddi. Sabia que a les dotze en punt de la nit, invariablement, aquella dona estranya, esquiva i malcarada, que vivia a les golfes amb les dues criatures, baixaria les escales fins a la cuina on menjaria l’únic àpat del dia sense parlar amb ningú, llençant mirades rabioses de desafiament a qui gosés atansar-se-li. Mentre, la seva filla i la criatura execrable dormirien plàcidament tips i confiats. La criatura borda, al bressol de marqueteria que ella mateixa havia fet construir, la nena en una màrfega de palla.

La Blanca tan bon punt va sentir que la Maddi es dirigia a la cuina, va enfilar escales amunt, sigil•losament, com el depredador que ha estudiat els hàbits de la seva víctima i deixarà anar l’atac per sorpresa. Semblava impossible que l’estat de desconcert i prostració que la sumia li permetés premeditar els seus actes, però la seva determinació era fèrria.

Va obrir la porta amb una forta estrebada, es va precipitar dins de l’habitació, va agafar el coixí del llit de la Maddi i es va abalançar sobre el bressol, amb els ulls clucs, panteixant i estrenyent les dents tan fort com premia el coixí sobre el cap del nadó. Van passar segons, minuts potser. La van retornar a la realitat un seguit de convulsions que li van sacsejar els braços tensos, vinclats sobre el bressol. Per fi la quietud. Va alçar el cap, al davant seu la finestra emmarcava una negror abismal, la lluna estava en quart minvant i semblava que la nit l’engolia. Es retirà fent dues passes en darrera, sense gosar girar-se d’esquena. “Què havia fet? Oh, Déu meu, Déu meu! Què havia fet?.” Proferí un crit que li esquinçà les entranyes, la flaquesa li inundà l’ànima i es desplomà com un pes mort sobre el terra vast aixecant un núvol de pols que va vestir l’escena d’irrealitat.

Ni un minut va transcórrer i la Maddi ja era a l’habitació. Immediatament ho va saber, amb la certesa que és just abans del trenc d’alba quan plana la foscor més profunda, va comprendre que el seu nadó, el petit tusuri, havia mort. Una criatura amb el vigor i la determinació dels supervivents i havia deixat de respirar.

- Per què? Per què? Va cridar la Maddi, la veu partida de dolor.

Immediatament va arribar en Nicolás que es va esfereir en veure la Blanca panteixant a terra, la cara de tan pàl·lida translúcida, els llavis morats i els ulls trasbalsats. Es va ajupir al seu costat, la inclinà delicadament fins que el color i el pols van anar retornant lentament al cos que articulava paraules inintel·ligibles, gemegava i plorava amb la desesperació dels derrotats. Alertada pel crit, va comparèixer també la majordoma, amb els ulls esglaiats i l’espant dibuixat al rostre, no gosava traspassar l’entrant i només encertava a persignar-se maquinalment tot somicant una lletania d’Ave Maries i Parenostres.

“No n’hauria d’haver sortit mai del bosc. Maleïda l’hora que vaig conèixer en Nicolás i maleïda la meva feblesa.” Es planyia la Maddi exasperada i encesa de ràbia. “Així com Déu damnarà els rèprobes jo et maleeixo, Nicolás, perquè has sembrat el patiment a les meves entranyes, m’has utilitzat, repudiat i menyspreat”. “I tu gata maula, Blanca d’obscures intencions! Com has gosat? Com has pogut arrabassar-me el meu tusuri. No en vas tenir prou amb ell, ara també t’has endut la meva criatura.”

- Jo, Maddi, maleeixo el teu llinatge. La desgràcia planarà sobre les teves filles, les filles de les teves filles i així fins a l’eternitat. Les primogènites de la teva nissaga seran malaurades, si es casen per amor, pels segles dels segles ad infinitum i sense remissió, i tindran l'estigma de la mitja lluna en la natja esquerra.” Proferí la Maddi cridant i tremolant irada.

Aquestes foren les darreres paraules que pronuncià la Maddi i que ressonen encara entre les parets del vell casalot dels Irisarri El Cid. La Maddi agafà la seva petita en un farcell; la nena ni tan sols s’havia despertat. Mare i filla abandonaven la propietat per sempre i emprenien el camí de retorn al bosc. Va plorar tot el camí, udolant desesperada, plorava per la mare, l’avia i la besàvia remeieres, plors de segles de ràbia continguda; quan va arribar a la barraca no li quedava ni una llàgrima per vessar. Imma T.S.