Blanca+de+Gisbert+i+Duboui

Text Blanca
Sóc la Blanca de Gispert i Dubois, vaig nèixer a Barcelona el 29 de Novembre del 1959 a la Clínica del Pilar un fred dia d’hivern. Estic a punt de fer 51 anys.

Segons m’explica el papà, va ésser un part difícil, doncs portava dues voltes de cordó al coll que amenaçaven cesàrea. Finalment, després de varies hores de patiments, vaig venir al mon pel meu compte; és a dir, miraculosament i amb l’ajut del tiet Ricard, germà del papà i el ginecòleg de la família, que va fer tot el posible per evitar la cesàrea. Sempre he cregut que aquesta irrupció al mon evitant **el** quasi inevitable, era presagi de la meva recalcitrant independència, doncs des d’aleshores sempre he anat a la meva.

Em van posar Blanca en memòria d’una rebesavia que se’n deia i segons diuen va ser una dona molt pintoresca a l’època. La mamà sempre en parla d’ella; li feia molta gràcia i sobretot, la tenia ben intrigada la seva novel.lesca vida. D’altra banda, en ser una família d’arrels tant catalanes, a meva, la història de la Reina Blanca casada amb Jaume II i enterrada a Santes Creus, Monestir on es van casar els papàs, a l’avi i al papà els hi anava com anell al dit el nom que va triar la mamà.

Vaig tenir una infància feliç: El papà, el doctor Emili de Gispert i Forcada era metge hematòleg, la mateixa especialitat que l’avi Mateu. Van ser cinc germans, tot nois: dos metges, un arquitecte, un capellà i el petit, músic. Probablement jo vaig heretar bastants gens del músic, sobretot l’independència i el portar la contrària. Els tiets es deien: Mateu com l’avi, el capellà; el segon, l’Esteve, l’arquitecte; el tercer el papà; el quart l’altre metge, en Ricard i el cinquè l’Oriol, el bohemi.

La mamà, l’Elisenda, filla única, ** sempre m'ha semblat ** **que en tenia prou amb la seva música i** sobretot pel seu marit. N’estava tan enamorada…!

Jo sóc la gran i darrera meu tinc tres nois: l’Emili (24.04.61) 49 anys, l’Albert (03.08.63) 47 anys i en Marc (01.02.72) 38 anys. Malgrat ser l’única noia, no m’avinc gens amb la mamà, tenim caràcters completament oposats. Ella tan serena, tan reflexiva, tan perfecta… I jo, tot el contrari. Ara que, com més gran em faig, més m’hi vaig assemblant trobo…

Ah, m’oblidava! Els meus tres germans, van venir al món sense cap problema. Com sempre, la més complicada vaig ser jo.

Vivíem al carrer de Folgueroles nº 17 al barri de Sant Gervasi i vaig fer el bachiller al Col.legi de Jesús Maria a la Bonanova. En tinc molt bons records i molt bones amigues d’aquella època, amb dues encara mantenim amistat. Ens deien “les tres maries” o “el trio de la bencina”, segons…. Era bastant bona estudian; és a dir, no m’era difícil, el problema és que m’interessaven tantes coses… que era un pel dispersa. Però quan m’ho proposava, treia les notes que volia, això sí, m’ho havia de pensar… Amb l’Anna i la Laura n’havíem fet de l’alçada d’un campanar! Encara ric ara quan me’n recordo!

En acabar l’escola, el papà volia que fes Farmàcia, però jo era dona de lletres i, com ja us he dit, contradictòria i tossuda. Així doncs, vaig acabar fent Filosofia i LLetres juntament amb l’Anna. La Laura, que era la més estudiosa de la classe, va fer Dret.

Què com definiria el meu caràcter? Sóc alegre, divertida, generosa, romàntica, extrovertida, simpàtica, diuen, passional, tossuda, sincera, desordenada, impacient i gelosa, molt gelosa… Sort que no tinc germanes i sóc jo sola pel papà que, com és lògic malgrat tot, sóc la nineta dels seus ulls.

Fisicament sóc rossa com el papà, però menuda com la mamà, 1’63m. Els meus germans son tots molt alts, sobretot en Marc. A casa som tots prims…. deu ser constitucional, doncs mira que menjàvem!… A veure, sense ser guapa, sóc “resultona” i, suposo, que la meva simpatia sempre m’ha ajudat a conquerir el que m’interessa.

La família era molt religiosa, cada diumenge a Missa. El meu germà gran que s’ha casat amb una noia de l’Opus, encara segueix el seu exemple, l’Albert, també Déu n’hi dó, jo sóc més de quan em va bé i en Marc, suposo que no hi ha tornat dençà que va fer la Comunió. Els dos grans van anar al Sant Ignasi, mentre que el Marc, com que va venir molt després, ja el van portar més a prop de casa, a La Salle Bonanova.

Per menjar, no soc massa complicada, encara que, de petita es veu que els vaig fer patir molt, doncs mai tenia gana. Ara m’ho menjo tot, però no massa quantitat. Només hi ha dues coses que no suporto: la llet i els kiwis.

Per vestir ja sóc més pesadeta… a la que vaig desterrar l’uniforme del cole, només volia seguir la moda i posar-me tot allò que em feia il.lusió, la mamà per això, sempre em supervisava i censurava. Moltes coses només me les podia mirar… Reconec però, que em va ajudar a educar el gust, doncs jo era tan impulsiva que tot ho barrejava; en canvi, la mamà tenia fama de dona elegant i a mida que m'anava fent gran, m’adonava que era ben cert.

El meu germà Ferran ho ha heretat. És alt com el papà i elegant com tots dos. En Marc, si no fos tan bohemi, també té un bona aparença. D’altra banda, en Jordi s’assembla més a mi.

Ara us explicaré que fan i amb qui s’han casat:

L’Emili, és enginyer, un gran talent! Casat amb la Mar, la del Opus, recordeu? Tenen sis fills.

L’Albert és metge, com el papà i l’avi. Està casat amb la Laia, maquíssima, una tia estupenda! Tenen dues nenes. Ella també és metgessa, ginecòloga, i des que eren promesos treballa en l’equip del tiet Ricard a la Clínica del Pilar.

En quan al Marc, és quasi arquitecte, però, el que realment li agradava és la pintura, per això va abandonar la carrera quan li mancaven dues asignatures. Viu sol i no se li coneix cap dona.

Ara em toca a mi: Jo vaig acabar Filosofia, això si, a empentes i rodolons, doncs com que sóc tan romàntica, m’anava enamorant i desenamorant, la qual cosa encara em feia ser més dispersa.

En acabar la carrera, vaig demanar al papà que em deixés anar amb l’Anna a l’estranger per perfeccionar una mica més el francès del col.legi. La mamà, després d’informar-se molt i molt, ens va enviar a Newchâtel, Suissa, a una escola de senyoretes. D’entrada, semblava que havia de ser molt avorrit, però després, m’ho vaig pasar d’allò més bé. En acabar el curs, vam aconsseguir que ens donessin una pròrroga per donar una petita volta i visitar alguns països propers, Milà… Bruxel.les… París… Justament aquí, és on vaig conèixer l’home de la meva vida, però això ja ho deixo per un altre capítol. //Cuca Lemus//

//02 d’Octubre de 2010//

//Petites modificacións consensuades: 23.03.2011//