Pierre+Lacrois

Pierre Lacroix Torres, convidat pel seu amic Maxime Ensence, coneix la Begoña el 1922, en una festa que han organitzat els Irisarri, amics dels pares d'en Maxime, per celebrar l'estrena de l'establiment d'antiguitats a Sant Sebastián, així com la casa que s'han fet per passar els estius a La Concha. També és una bona ocasió per festejar la salut recuperada de la seva filla Begoña, que està bellíssima. Aquella nit en què conegué en Pierre, mai no l'oblidarà la Begoña, només creuar-se les seves mirades va sorgir una forta atracció i un amor instantani entre tots dos. La família d'ella no creu en el futur d'en Pierre, ja que volen vincular-se amb la família dels Ensence, soci de Nicolàs, i més potent econòmicament que els Lacroix, casant la Begoña amb en Maxime. Malgrat tot, en Pierre i la Begoña es casen dos anys més tard, al 1924 desobeint els consells dels pares que rebutgen la seva filla. Van a viure a París. L’any 1930, decideixen instal·lar-se a Barcelona degut als contínuos viatges d'en Pierre, i troben una bonica finca al barri de Sant Gervasi, concretament al carrer de Muntaner número 365. Sembla que, amb el clima més suau, la Begoña recupera la seva salut, afeblida a París. Per motius de treball en Pierre, molt sovint, deixa sola la Begoña visitant-la esporádicament. Pierre Lacroix Torres neix a París l’1 de gener de 1895. Fill d’un antiquari i brocanter parisenc i d’una espanyola de Còrdoba, és guapo, amb els ulls negres com els de la seva mare, de pell morena, musculós i vivaç, amb gest de determinació. L’envien a estudiar en un internat, però no suporta la severa educació religiosa. El seu pare decideix donar-li classes privades. Així, en Pierre va rebre una cultura humanista i artística fora del comú. La família vivia en un pis d’un bon barri de París, confortable i bonic. En una bella sala, citaven gent del món de la cultura i allí reunien a marxants, artistes d’avantguarda i literats. Era una cita famosa on es discutien idees polítiques i filosòfiques. Hi havia un nucli que l’organitzava que eren els camarades maçons del pare.Tot això amb molta discreció. El jove Pierre comprengué els principis ètics laics, que guiaven al seu pare i al grup i li van semblar nobles i admirables, al punt d’adoptar les seves creences gairebé amb fanatisme. Allà es jugava al joc de l’oca que s’havia posat de moda a París i Londres. Es comença a comercialitzar l'any 1880 i alguns maçons l'adopten com a material educatiu i ritual. Donaven especial importància als comentaris que cada assistent feia durant la partida i era una mena d’examen d’ingrés al grup. El joc de l’oca té una llarga història, des dels egipcis i els sumeris fins als templers. Són 63 caselles d’esdeveniments de l’existència fins arribar al gran llac, el lloc de la serenitat i la plenitud. En qualsevol cas, s’entén com una metàfora sobre els avenços i retrocessos, errors i encerts, en les formes de encarar la vida per anar perfeccionant l'esser humà fins arribar a la serenitat del llac o el mar final. El seu pare era un home avançat per l’època, que viatjava constantment i estava al corrent de les novetats. La seva missió era conèixer gent amb poder en aquests llocs, per augmentar la influència del seu grup. Presisament en un viatge a Espanya és on va conèixer la seva dona, Carmen Torres, filla de gent acomodada i influent d’Andalusia amb qui més tard s'hi casaria i esdevindria la mare d'en Pierre. Com autèntic maçó, en néixer el seu fill, li va posar el nom de Pierre, fent al·lusió al material de l’arquitectura que cimenta construccions que duren segles. Pierre és un nom propi masculí d’origen llatí: Petrus, que vol dir pedra o roca. El seu significat és ferm com la pedra. El lema d'en Pierre és decidir pel seu compte, complir objectius i tenir èxit. Creu fermament en la missió dels maçons, com els qui millorarien la humanitat i decideix ser un d’ells. És molt rígid en les seves creences i no accepta apartar-se del seu camí per res. Cuida molt la seva aparença, vesteix bé amb roba de qualitat que ressalta la seva elegància. Hereta del seu avi un rellotge de plata que el seu pare li regala en complir els 18 anys i sempre més el durà a sobre. Dins del rellotge hi ha caràcters gravats en grec, el significat del qual és la força del destí. De molt jove comença a interesar-se per les màquines fotogràfiques de la botiga del seu pare. Li agraden molt les arts plàstiques i la fotografia l'atrau fortament. També guarda com tresors obres i pintures regalades pels seus amics, artistes de gran talent. Colecciona objectes d’altres cultures; pensa que transmeten la força instintiva que tamisada per la raó, millorarà la societat europea. En Pierre té contactes amb artistes d’avantguarda que li parlen de l’art africà i de la sensibilitat d’aquests pobles. Es discuteixen les forces de l’inconscient i les pulsions instintives com a creadores de cultura. És l’època en què Freud està escrivint la seva obra i tot això flota en l’ambient. L'any 1932 la mare de Pierre mor, i al mateix temps, el pare contrau una pulmonia. És aleshores quan en Pierre es fa càrrec del negoci del seu pare a París. Entre els anys 1929 al 1933, primer amb el seu pare, i després ja sol, realitza visites a Bayonne on es relaciona amb gent del poder polític i financer. Per la seva varietat d’amistats, un banquer el convenç per vendre bons, que després resultarien part de la gran estafa de “l’affaire de Bayonne”. Quan es fa públic és tan conegut gairebé com el “cas Dreyfus”. Nombrosos maçons, amics del seu pare i el seu propi pare, són a les portades dels diaris com implicats en l’estafa financera d'Alexandre Stavisky, anomenat el Bell Sasha, on tots resulten culpables. Pateix una gran crisi i comprèn que els seus ideals han estat traïts per tots. S’allunya de tothom i viatja amb freqüència. Sent un gran confussió, un fort rebuig per la societat i un immens desengany pels afers del seu pare. Malgrat tot, segueix creient en la força purificadora de les cultures primitives. L’amor de la Begoña no és suficient per calmar les seves angoixes. L'amistat d'en Maxime és definitiva, ja que li fa entreveure nous horitzons. Àfrica pren una gran impotància per a ell, les cultures tan diferents l'atrauen intensament. El negoci també acusa els embats de la crisi i en Pierre aprofita per justificar llargs viatges, a la recerca de noves mercaderies. Poc abans d'un d'aquests viatges, un cop de sort li permet reunir diners. Un matí, quan estava tancant la botiga de París, entra una americana, milionària, un xic extravagant, Peggy Guggenheim, qui li compra gran part dels objectes de la botiga, i quadres de pintors d’avantguarda. Paga amb dólars i molt generosament. En Pierre guarda una part per a ell, i la resta li entrega a la Begoña en arribar a Barcelona, qui está esperant-lo com sempre. Des de Barcelona salpa en vaixell, una vegada més, cap al nord d’Àfrica. Visita diferents ports de l’actual Marroc, Algèria i Llívia. Atresora objectes i escultures de fustes desconegudes, així com joies molt treballades i també pedres molt espècils i extranyes. Tot això amb una mínima inversió. Fa molts i diversos viatges i torna sempre carregat de mercaderies molt valuoses a Barcelona, on ho diposita tot al subterrani de casa seva custodiat per la Begoña. Per fí, l'any 1933 neix la seva filla Elisenda. En l’últim viatge, de tornada ja, al vaixell contrau una estranya i greu malaltia. Pierre en sentir que s’acosta el seu final, mira el blau del cel que és celest, molt celest, pur i radiant, amb una línia fina que separa un blau d'un altre. I pensa: "Sento com em bressola, suau, molt suament, aquest mar amb tots els tons de blau platejat. El mar és tranquil en la seva hora lluminosa i m'enlairo des d'ell cap aquesta llum. Crec que estic arribant a aquell lloc serè que tan comentaven els germans maçons quan utilitzaven el joc de l'Oca. Sóc al vaixell que ha salpat de l'Àfrica per tornar a Barcelona, però aquesta vegada es desvia cap el mar de l'eternitat. Sona una campana. Potser la de Bayonne... No! No! La Begoña no és amb mi i jo m’estic morint. Em moro! Aquell ganivet que em va travessar, no puc arrencar-me’l, només sento un fort dolor des del dia que vaig comprendre l’engany del meu pare i de tots els amics maçons. Sona...Sí, sona la campana de Bayonne! Allà on es va descobrir l'escandol... No! no sona pas! M’estic morint sol, tot sol! Em concentraré en el mar que es reflecteix en l’ull de bou, així constataré que hi ha vida més enllà de la meva cabina. Mentre la meva mirada aguanti, tindré forces per deixar sobre la tauleta aquest rellotge que sempre m'ha acompanyat, i encomanar-li al doctor Renard, el metge de bord. M’he de fiar d’aquest home de mirada protectora... Sí, sé que ell portarà el meu missatge a la meva estimada Begoña!" - Doctor, doctor! Per a la meva dona! - El metge mira el rellotge sobre la tauleta i comprèn que haurà d'entregar-lo a la Begoña. "Segueixo mirant el cel resplendent, tinc poques forces, gairebé no puc més... Tinc poques forces, ara si que ja no puc més! El metge em fa beure un líquid que alleuja els meus dolors..." "Begoña, amor meu, segueixo acariciant la teva pell amb tot el sol del migdia sobre ella. La teva esquena és una dolça corba que es fon a les meves mans. Segueixo suament la seva línia fins al final, només interrompuda per aquesta marca que tu dius que és una mitja lluna i que ha estat la dissort del nostre amor. Begoña, estimada Begoña, ets a l’aire, mai has estat tant a prop meu com ara, i, malgrat tot, tu sense saber com t'he arribat a estimar, allà a Barcelona bressolant la nostra filla. Et deixo, amor meu. He fet ja l’últim tram, estic massa ferit, massa cansat, per arribar on ets. Perdona’m. Oh! estimada Begoña, aniràs retrobant la força del meu amor tenint cura de l’Elisenda. Maleïda campana! Com ressona dins del meu cervell! No, ja no sona. Adéu, els meus dolços records... Adéu Begoña, amor meu!" Mor en el vaixell. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%; line-height: 1.5;">La Begoña és a Barcelona i en rebre la notícia creu morir de tant dolor. Poc temps després, el metge de bord arriba a Barcelona i lliura a la Begoña el rellotge de butxaca que Pierre duia sempre amb ell. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%; line-height: 1.5;">Antics camarades maçons implicats en “l’affaire de Bayonne” un cop escapats de la justícia francesa, s’estableixen a Barcelona. Quan coneixen les circumstàncies de la mort de Pierre, comprenen que hi ha una fortuna en els objectes que en Pierre ha anat acumulant. Intenten tramar alguna cosa per apropiar-se’n. No deixen a la Begoña en pau fins que s'adonen que la Begoña desconeix on són els bens d'en Pierre.