Segon+somni

Era la tardor i el sol deixava caure el seus raigs de color codonyat. Justament aquell dia es produïa l’equinocci de tardor i l’astre s’elevaria com una volada d’ocell fins arribar a un punt de màxima altura, per després deixar-se lliscar cap a l’ocàs. La Maria aquell dia va estar posseïda per un desassossec inusual, la veu de la mare la perseguia: "en cadascuna de les generacions i durant l’equinocci de tardor, un dia tornaré, per saber si s’està acomplint la maledicció." xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx Feia un parell de mesos que s’havien traslladat a la Floresta i fins aleshores, no havia notat cap senyal ni havia patit cap pensament estrany que l’identifiqués amb aquell record, així doncs, malgrat aquell neguit que semblava xuclar-li les idees, va allitar amorosament l’Elisenda com feia cada vespre, després va estirar-se sobre la màrfega preparada al seu costat; no tenia son i el record de la seva mare caiguda en desgràcia la va embolcallar. xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx Per reservar per si és necesari.

Va traspassar el llindar d’aquella enorme sala, tot era ple d’una foscor rogenca, a la seva destra, surant sobre uns núvols blancs s’hi havien donat cita les forces del bé: la bondat, el perdó, l’amor i tantes altres que formaven una filera més enllà d'on els ulls de la Maria no aconseguien veure-hi; els seus cossos nus, coberts de cintura cap avall per aquella nuvolada, flotaven mentre es comunicaven amb delicada i harmoniosa veu i uns lleus somriures il·luminaven els seus bonics rostres. Estava abstreta contemplant tanta bellesa quan va sonar una gran riallota a la seva sinistra que li va fer girar bruscament el cap. La visió la va cobrir d’espant, allà en la mateixa formació que el bé, hi havia les forces del mal que feien burletes als seus contrincants: l’odi, la perversió, la luxúria i tots els altres es manifestaven en una constant provocació que deformava de manera grotesca aquells infernals rostres. Una ombra va emergir des del fons de la sala, Maria a punt de retrocedir va sentir una veu que deia el seu nom i en reconeixer aquella veu, dels seus llavis, com un crit, va sortir la paraula: mare! Els testimonis de la dreta van callar per observar la delicada situació. Els de l’esquerra miraven amb ulls diabòlics. Es va fer un dens silenci i l’ombra va quedar-se a uns metres d'on era ella, semblava com si estigués feta de cendra grisa i espessa, on el rostre només s’intuïa, encara que deixava entreveure un clar indici d’autoritat. Les forces d’un bàndol i de l’altre es van posar darrere de la mare. Tots semblaven respectar-la. La Maria sense poder contenir-se, va començar a explicar que el malefici s’estava acomplint. " Mare, són desgraciats! La Begoña tenia ben marcada la mitja lluna a la natja esquerra, també va parlar de les absències prolongades d’en Pierre que tant feien patir la Begoña, i com havia disminuït la seva salut així que va néixer l’Elisenda i finalment la mort d’en Pierre en estranyes circumstàncies. Encara va afegir que la petita Elisenda, de qui ella se n’ocupava, també havia nascut amb la taca del malefici." Aquesta frase sobre la seva atenció a la nena va ser pronunciada amb un to que va provocar un gran aldarull entre les forces del mal, mentre les del bé es felicitaven. Una mena de brisa li acostà la veu de la mare que va sonar com un tro quan va dir: "Maria no has d’oblidar mai de qui ets filla, et vaig advertir aquell dia que plegades collien herbes i tu vas descobrir la imatge de l’Elisenda dormint a dins d’una margarida. L’amor va aprofitar aquest descuit per entrar a dintre teu, després m’han dit que altres sentiments també s’han apoderat de tu. Tot això només et fa feble davant el nostre món. Sigues forta Maria, la maledicció s’ha d'acomplir". El silenci es va imposar prenent forma de boira espessa i fosca que va inundar tot l’espai, engolint després de la Miren, totes aquelles forces contraposades. Ja no hi quedava res allà, només el record d’aquell advertiment que va fer alçar la Maria del seu jaç, amb un sobresalt. Estava marejada i es notava tensa, va mirar l’Elisenda que descansava tranquil·la al seu costat i va comprovar amb gran temor que la seva mare tenia raó. Estimava aquella criatura com una filla.