La+porta+de+l'enigma

El mateix dia 100 anys abans...
Un crit escruixidor va rebotar entre les ondulades crestes del Pirineu Càntabre fins a desaparèixer per la Vall de Baztán. Els ocells van silenciar les seves veus, la lluna iniciava la forma de quart minvant, mentre una densa boira ocultava el cim de l’Amboto, allà on s’hi trobava la partera que, recent parida sentia com la llet li vessava dels mugrons. Les seves mans aspres i fortes, van acollir amoroses la bastarda a l’escalfor del seu pit. Acabava de néixer la filla de Miren, afillada de Maddi la matriarca de les bruixes de Zugarramurdi, fruit del pecat amb Nicolás Irisarri i a qui anomenarien Maria per seguir la tradició de la inicial en “M” de tots els noms de la nissaga de les femelles. En aquell mateix instant, uns kilòmetres més enllà, Blanca El Cid Eizaguirre donava a llum un nen.

La recerca continua
Al tercer dia instal·lar-se a Iatxo, la Blanca, amb to ferm i decidit li digué a en Ferran: -Tu i jo no ens movem d’aquí fins que hàgim esbrinat la història dels meus avantpassats.  - Però què més vols regirar Blanca? Ho hem escorcollat tot, ja no queda ni un calaix per descobrir! Tan sols aquesta maleïda porta de les golfes que sembla que estigui endimoniada! Vaig a veure si trobo alguna eina millor o l’haurem de tirar a terra! Mira que n’ets de tossuda! - Digué tot remugant mentre sortia cap el jardí disposat a trobar algun estri. Queia la tarda i la Blanca, capficada en la seva obsessió per descobrir fins el més mínim detall d’aquella maledicció que li havia robat la filla, decideix tornar a les golfes abans que es faci fosc. En arribar a la tercera planta, li va fer un salt el cor quan la va encegar un raig de llum groguenca que es filtrava per la tossuda porta del pis de dalt; com embogida va atanssar-se a aquella claror que aparegué com l’única esperança per poder creuar-la. En arribar-hi, restà quieta sense poder articular paraula ni moviment. Tot d’una, la seva pròpia aura, el seu propi alè, van fer cruixir la fusta i, poc a poc la porta s’esllavissà deixant veure la misteriosa estança. Tremolosa i cautelosa, la Blanca travessà la porta. Una intensa fortor de fusta humida envaïa aquelles golfes que cobrien tot el dalt de la casa. Un vel blanquinós format per petites partícules de pols, enterbolia l’ambient i les seves sensacions es confonien. Era com haver penetrat en un lloc sagrat. Poc a poc, aquella olor de fusta humitejada que d’entrada semblava la deliciosa flaire dels arbres del jardí, es va anar transformant en una fortor insuportable de resclosit, acumulada sens dubte, pels anys que feia que no s’havien obert les petites finestres. Finestres quallades de fastigoses teranyines que quasi no deixaven penetrar la llum del sol... era un espectacle gairebé dantesc! Immediatament, la Blanca va entendre que aquell era el lloc on trobaria les respostes que tan anhelava. Encara corpresa i trasbalsada, arribà en Ferran amb els estris a la mà i quedà bocabadat. - Però… però, què ha passat aquí? Com t’ho has fet Blanca? La Blanca, amb un trist filet de veu que sortia de la seva eixuta gola, respongué sense parpallejar: - No ho sé Ferran, encara no sé com ni perquè m’he sentit atreta per un raig de llum encegador i, quan he estat davant de la porta s’ha obert, tot grinyolant, com si algú l’empenyés cap endins. Ha estat com misteriós! Com màgic! En Ferran encara amb la boca oberta no donava crèdit al que estava veient.Tot d’una, la Blanca trobà una peanya força bonica que aguantava un bressol de nadó de fusta amb marquetería, on hi quedaven restes d’un zing-zing de plata ennegrida i un petit coixí ple de taques d’humitat, i a terra, el bressol tot voltat d'unes branques d’olivera resseques pels anys. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Fixat Ferran! Això ha estat com una cerimònia - va deduir la Blanca - però, quin tipus de cerimònia? Sembla quelcom d’encanteri, no ho sé… <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Mira que n’ets de novel·lera! <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Ferran! Et prego que em deixis sola! Vull recrear-me en tots els detalls que puguin desvetllar els meus dubtes per concloure la nostra missió. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">En Ferran se'n va anar contrariat. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Aquell cruixir, tot grinyolant, de la porta de les golfes en obrir-se, semblà sacsejar la vella mansió i la Maria murmurà estremida d’espant: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Ha arribat el moment del retorn. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Ara, la Blanca De Gispert estava a punt de conèixer tota la veritat de la història dels seus avantpassats, que també eren els seus, i com posseïda va córrer cap a la boscúria de l’Amboto, cap aquella cabana on un dia el seu pare la va repudiar. Havien passat els anys i la Maria, filla de Nicolas Irisarri i de Miren, afillada de Maddi la dels temps immortals, acabava el compliment del deure que li va ser imposat, però, temorosa pels fets que s’esdevindrien, sabia que hauria de suplicar amb gran humiliat la gràcia del perdó. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Tot el bosc observava la seva decrepitud, notava com anava perdent les forces, s’entrebancava amb les branques, cada vegada li costava més aixecar-se i reprendre el camí. El vent, que la coneixia molt bé, va sentir una profunda pietat per ella i la va ajudar, la Maria va lliscar i rodolar fins a quedar inconscient davant la cabana on la van engendrar, allà on va néixer i on ara seria jutjada. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">S'aixecà gairebé insconcient, i la seva mirada va topar amb la severitat d’aquells dos rostres coneguts, encara joves i bells, que semblaven mostrar-li un gran ressentiment i va comprendre que no hi hauria perdó per a ella. Allò significava el senyal de la seva fi. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Miren, la seva mare, va ser la primera en parlar: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">"Maria sempre has sabut que la força de la nostra nissaga de bruixes rau en allunyar dels nostres sentiments l’amor terrenal, només ens servim de la il·lusió, la passió sexual i la felicitat que mostrem per engendrar descendència i aconseguir allò que volem. Això és el que ens manté immortals i joves a través dels temps i tu has gosat desobeir el jurament fet a la gran deessa Maddi i a mi i per això has estat castigada amb la vellesa que has anat acumulant al pas dels anys. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Et vam encarregar que vetllessis per la venjança que va caure sobre les descendents primogènites de Blanca El Cid i Nicolas Irisarri, marcades per l’estigma d’una taca i que serien desgraciades en casar-se per amor. Això ho has complert. Has ocultat bé la teva condició de bruixa, has sembrat el desdeny de les persones de Zugarramrdi envers la Blanca i en Ferran, els hi has creat confusió a través dels beuratges, has mantingut tancada la porta de les golfes fins que nosaltres hem decidit quin era el moment de fer conèixer la veritat, però... malauradament això no ha estat suficient. Et vaig advertir a través d’aquells dos somnis, recordes? El teu amor de mare per l’Elisenda et va anar afeblint, la persistència en la teva actitud et va tornar cada vegada més humana, i no vas voler rectificar, vas escollir el camí equivocat Maria. Jo et vaig engendrar amb Nicolas Irisarri, home fort i saludable, que et va rebutjar, però que marcà el teu futur com a successora de la nostra deessa Maddi, i ara, no puc més que blasmar la teva conducta." <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Maddi amb menyspreu va sentenciar: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">"Maria has gosat desobeir la meva autoritat, has manifestat clarament la teva desobediència i has trencat amb la dignitat de la meva successió. Tu eres la novença escollida i ara, l’adversitat de la teva conducta ha creat l’infortuni del nostre esdevenidor, has renegat de la confiança dipositada en tu, i per això la venjança del príncep dels inferns no ha estat totalment complerta. Per tot el que no has fet, jo et condemno a morir." //<span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Maddi duzu gaitzetsi i komun bati mortal bezala heritoza! // <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">La Maria gairebé ja sense forces va aconseguir interrompre la gran deessa dient: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">"Jo, Maria filla bastarda de Miren i de Nicolàs Irissarri, trenco el sortilegi que m’ha dut al compliment de la venjança entre les dones de la meva pròpia sang. Així doncs, el meu conjur desfà el vostre malefici. Cap més descendent patirà la vostra maledicció!" <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Mentre deia aquest encanteri, va lliurar la flaire que havia concentrat dins d’un flascó de vidre que duia penjat al coll des del dia que les forces del bé i el mal la van visitar. El vent, amatent les seves paraules va recollir la seva substància incorpòria i es va fondre amb l’olor d’aquella poció per volar plegats espai enllà buscant la pròpia sang, aquella més jove que aviat engendraria una vida noble i plena d’amor... <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Entretant, la deessa Maddi i la Miren, contrariades i plenes d'ira, desapareixien amb actitut ferotge tot abandonant amb manifesta insensibilitat aquell cos sense vida mancat de perdó, mentre l’olfacte subtil dels llops els apropava a la presa. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">La Blanca alleugerida per la marxa d'en Ferran, i ignorant el que li estaba succeint a la Maria fora de les parets d'aquella casa, es dirigeix cap a una calaixera on hi troba flascons antics de tinta seca. En obrir el primer calaix, veu un feix de llibretes plenes de pols, lligades amb una vella cinta de color confús. Desfà el llaç i en obrir la primera tria un full a l’atzar i comença a llegir unes línies; la lletra era bonica, clara i elegant. Després de llegir tres o quatre pàgines, immediatament va comprendre que es tractava dels diaris de la seva besàvia! La seva respiració s’agità i decideix començar la lectura des del principi. La data d’inici era el 22 d’octubre de 1899 i el text deia així: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">“He d’escriure-us… Oh Déu meu! Necessito la vostra compassió… el vostre perdó.El que he fet es terrible! Sóc un monstre! Vos sabeu Senyor que sóc una víctima del destí. El meu home, el meu amor, el mar se’l va endur a la recerca de fortuna per poder rebre la benedicció dels meus pares. i no va tornar. El nostre fill és en el vostre si, jo el vaig sacrificar i us el vaig entregar perquè el protegíssiu. La vida hagués estat tant cruel amb ell… <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Oh Pare meu! Vulgueu emparar-nos a l’Antxón i a mi perquè algun dia ens retrobem tots dos al costat del nostre fill”. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">De sobte, la Blanca recordà el seu besavi i alçant la veu digué: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Antxón? Si es deia Nicolás!... ara entenc de qui era aquella fotografia dedicada que vam trobar al calaix del tocador! <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Un nou món s’obria davant seu. En aquestes golfes, la besàvia Blanca hi tenia el seu refugi on escrivia d’amagat les seves angoixes, on podia buidar el seu immens dolor encomanant-se a Déu Nostre Senyor. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Aquella gran senyora que sempre havia sentit a dir que era la seva besàvia Blanca El Cid, que de tan admirar-la, la seva mare va voler que ella portés el seu nom... aquell caràcter fort, arrogant i emblemàtic, finalment era una dona… una dona desgraciada a qui van obligar a entregar el seu cor a l’home que no estimava, mentre el fruit del seu amor va ser maleït! <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">La tasca de la Blanca però, encara no havia acabat. Li mancava esbrinar perquè va sacrificar el seu fill… com va poder! <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Horroritzada per aquelles confessions tan íntimes i esgarrifoses, amb un tremolor que sacsejava tot el seu cos, continuà la lectura. Van passar quasi dues hores, fins concloure el relat que clarificà tots els seus dubtes i dissipà les seves sospites. Però, esfereïda, en descobrir que l’origen de la intrigant taca en forma de mitja lluna, era la maledicció que condemnava a totes les dones primogènites a ser desgraciades en els seus matrimonis per amor, i a ser rebutjades`pels seus pares, fou un cop massa fort! I aquella maledicció havia caigut fins i tot sobre la seva filla! <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Amb els ulls plens de llàgrimes, abatuda i esgotada, decideix reordenar les llibretes lligant-les amb la mateixa cinta i, creuant els braços les va estrènyer fortament contra el seu cor, sospirà profundament i consternada i atordida de tan horror, va baixar les escales lentament...