Primer+somni

Filla de la bruixa Miren, la Maria era una donzella que arrossegava els vestigis d’antigues creences de regnes soterrats, o potser només un reflexe de l’inconscient turmentós inculcat. De seductora i poderosa personalitat, així un XX de 1933, Maria va arribar, recomanada per amics de Zugarramurdi, com a mainadera de la petita Elisenda, al domicili de Begoña Irisarri el Cid i de Pierre Lacroix a Barcelona. La Maria tot seguit observà la taca en forma de mitja lluna a la natja esquerra de l'Elisenda, el malefici seguia el seu camí - va pensar satisfeta - Així que la va tenir als braços, però, no va poder evitar barrejar l’odi amb la pena. El llac dels sentiments se li havia assecat, però les dones estan fetes d’una gran diversitat de sentits i el contacte amb aquell cosset va obrir-li la tendresa. Plena a vessar de noves sensacions va tornar la petita Elisenda al bresol, ara adormida. Aquella nit, així que la Maria va aconseguir agafar el son, un somni estrany va penetrar dins la boira dels seus pensaments. El sol començà a brillar com mai. Era al bosc amb la seva mare i no devia tenir més de sis anys, i els seus cabells negres deixats anar al vent es movien ondulants; taral·lejaven aquella música tan especial que la mare li havia ensenyat, collien herbes i flors: "aquesta és un verí, aquella et traurà el mal de panxa, d'aquella altra avui en farem una pòcima..." La Maria es va aturar a mirar una flor que hi havia prop del camí, era una margarida, va allargar la mà per agafar-la i aleshores la va veure! al mig del groc botó hi havia la cara de l’Elisenda adormida, es va retirar espantada i va cridar la seva mare per ensenyar-li, però la mare no veia res més que una flor. La Maria plorava mentre la mare li deia que no si acostés que allò simbolitzava la tendresa i li faria mal, però les llàgrimes de la Maria regaven la flor i aquesta va començar a créixer i créixer fins estar a l’alçada dels seus ulls, aleshores l’Elisenda la va mirar i va aixecar la seva diminuta mà convidant-la a entrar a dins de la flor i ella no ho va dubtar. Es va despertar sobresaltada i va mirar l’Elisenda que seguia dormint dins del bresol sota el llençolet de margarides mentre els seus llavis li somreien amorosament. Va trigar dies en treure's del cap aquest somni.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx Begoña recelava de la Maria, però li havien enviat amics de Zugarramurdi i això ho considerava suficient per acceptar-la. La seva salut va quedar malmesa junt amb la tristor que li provocava les llargues absències d’en Pierre, i això l’obligava a allitar-se tot sovint.

La vida d’en Mateu fill gran del doctor Mateu de Gispert Forcada i Núria Alsina Roig, sempre s’havia mogut entre el vincle d’allò que és humà i el que és diví, fill de pares de costums clàssics i creients l’havien preparat per desenvolupar una bona relació amb la resta d’éssers humans, però també amb la divinitat, així sense saber-ho va créixer en el seu interior un enorme dubte entre aquests dos conceptes. De ben petit s’havia sentit atret per l’Elisenda, única noia dels íntims amics dels seus pares; Begoña Irisarri El Cid i Pierre Dubois Torres, però tal vegada tant sols era la conseqüència de la seva obsessió per establir un ordre entre el seus dubtes. Fos com fos, els de Gispert Alsina i la Begoña Irisarri van viure amb la il·lusió que un dia es faria efectiva la unió de la parella i que per tant, formarien part de la mateixa família. xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx Guardar aquests paragrafs per una altra ocasió.