Cami+cap+al+passat

La fina pluja que queia perdia importància davant la satisfacció que sentia en Ferran al volant del seu BMW, últim model, tot consultant el rellotje. El seu orgull va potenciar un somriure a la vegada que deixava anar: - Les dues màquines perfectes. Després va mirar de reüll la Blanca que dormitava tranquil·la al seu costat, i va reconèixer que malgrat haver entrat en la cinquantena no havia perdut aquell atractiu que la distingia de la resta de dones que formaven part de les seves infidelitats. Ara però, no podia entendre la seva posició tan vehement dels ultimes dies amb la Blanca.  Els pensaments de la Blanca semblaven que es movien per la inèrcia d’una muntanya russa, ara s’adonava que el seu sofriment no era del tot aïllat. Recordava situacions viscudes a casa de l’àvia i repetides a casa de la seva mare, que prenien un interès que la relacionava amb el daltabaix del casament. Es va passar el camí cap a Zugarramurdi fingint que dormia mentre no parava de fer conjectures sobre la història que afectava només a les primogènites de la seva família i a la qual, potser, no havia donat prou importància fins aquell malelït casament, en què va veure com es fonien en un instant les seves esperances. Va prémer el medalló que havia escollit per endur-se’n d'entre tots aquells records que formaven part d'històries i malediccions que la seva mare va entregar-li, tant si com no, abans de casar-se amb en Ferran, després de fracassar en els seus intents per evitar que s'hi unís en matrimoni. El record de la mare li feia mal, sempre havia mantingut una actitud de rebel·lió envers ella; no podia perdonar-li que hagués estimat més la música que als seus fills, que van haver de ser criats per la Maria, la mainadera amb qui però, hi confiava més que ningú. Les paraules de la seva última discussió amb en Ferran es barrejaven en els pensaments de la Blanca i es repetien com campanades a dins del seu cervell, provocant-li un mal de cap que procurava dissimular silenciosament, però a la vegada, la feia sentir orgullosa com mai d’haver estat capaç de plantar-li cara. Se li va fer present l'escena que tingué lloc l'endemà del casament i la va reviure amb tota intensitat i amargor.  Eren les tres de la tarda, i després d'un dia intens i desgraciat, ens trobem en Ferran i jo sols, asseguts a taula, l’un enfront de l’altre, com dos enzes. Acabem de fer un mos que l’Encarna ens ha fet intentant apaivagar la situació. Els bessons tenen partit de pàdel, doncs estan immersos en un campionat que els obliga a passar-se tot el cap de setmana al Barcino. Hem dinat en silenci, no tenim esma ni per trobar les paraules. Dins del meu cap tot són interrogants, i em pregunto una i una altra vegada com m’ha pogut passar un fet com aquest, jo que tot ho tinc controlat! Ha estat un somni... Ho he somiat? Arriba l’hora del cafè i, un desafortunat comentari meu, provoca encara més tensió i comencem una discussió com no en recordo cap altra entre nosaltres. En Ferran, sarcàstic, em diu amb tota la seva mala baba: - No m’ho hauria esperat mai de tu.. Com has gosat?... Com has pogut caure tant baix fent conxorxa amb la teva filla i un xinès per fer-nos quedar a nosaltres, els Vila de Gispert com idiotes, sense senderi i sense criteri davant de tres-cents convidats. Hem estat la riota de la família, dels nostres amics, de tothom....No vull ni pensar en els comentaris que deuen estar fent de nosaltres. Et vaig donar tota la confiança... I no tan sols la confiança, carta blanca per a tot el que fos necessari... No me n'he estat de res. I, per què aquest cop tan baix a mi, el teu marit? Per què Blanca? No t’aixecaràs d’aquesta taula fins que no m’ho hagis explicat tot fil per randa... I vostè Encarna... No cal que porti més sacarina! ni més pastissets... Faci el favor de prendre’s la tarda lliure. Au! Au! Afanyi's. En sentir en Ferran tant fora de sí, amb aquells crits i aquella autoritat acusadora de quelcom que jo no era culpable, en lloc d'ensorrar-me i tornar-me petita com altres vegades, vaig tenir una reacció contrària i em vaig créixer com la Joana d’Arc. I, cridant més que ell, li vaig dir que no tenia cap dret d’acusar-me de fets que sabia sobradament que era incapaç de confabular! Què m’ha de retreure ell que mai s'ha preocupat per a res del que passa dins d’aquesta casa! Ell, a qui solament l’importa la seva feina, la seva clínica! Creu que tot es compra amb diners, i ni tan sols sap qui freqüenten els seus fills! Ni qui és la seva dona! El que passa és que d’una mentida, en vol treure una veritat i l’única veritat que hi ha aquí, és que es repeteix una vegada més la maledicció de la meva família basca i ni ell ni jo estem preparats per rebre una sotragada com aquesta. Que en sap el senyor metge que va dir que la taca de l'Ariadna no era res! I que tot això eren cabòries de la meva família! Però és ben clar que la taca hi és! No... No em dirà que no! La nena, encara té la taca, que ni ell ni cap metge han estat capaços de treure! No! i no! Sort que ara ho veig clar! Tants títols, tants congressos, tantes nits d'hotel, tants dies fora de casa i tanta comèdia! Ja n'estava més que cansada d'haver d'aguantar totes les seves infidelitats! I li vaig dir que anava a la saleta on hi ha la calaixera dels avis i allà trobaria algún indici de la terrible maledicció! I si era necessari me n'aniria a Zugarramurdi a esbrinar que va passar. I, encara que se’n mori de ganes de tafanejar, el savi doctor, no el necessito per a res! M’ho puc fer ben soleta! Que es pensa aquest pretensiós de merda! - A veure, a veure... anem a pams. Tu sola no pots anar a Zugarramurdi - Em va dir ara sense cridar, en Ferran, desconcertat i acorralat pels meus improperis. Després, sobrepossant-se, es va fer càrrec de la situació. Si he de ser sincera, em vaig sentir alleuregida. La partida però, l'havia guanyada jo!  Quan li vaig explicar a la mare els meus proposits, decidí quedar-se a casa nostra amb l'Encarna i els bessons, i deixar marxar a la Maria, que era de Zugarramurdi i encara tenia cura de la mare, perquè posés en condicions Iatxo, la casa famíliar, tancada feia anys! Al cap d'uns dies marxàvem a Zugarramurdi. - Quan se't fica una cosa al cap, Blanca, no hi ha qui l'aturi! Prou que ho sé! - Va dir-me contrariada.  Ara, quan ja estàvem a punt d'arribar a Zugarramurdi, encara seguia endormiscada, enmig d'una mena d'aiguabarreig de triomf i preocupació.  La pluja havia estat constant des que havien entrat a la província de Navarra, el color gris plom del cel, els havia acompanyat durant el viatge, a la carretera i superada la Vall de Baztan, tant sols s’havien creuat amb un parell de cotxes i pels carrerons del poble no havia vist ningú, encara que en Ferran estava segur que algunes cortines s’havien mogut. Eren les cinc de la tarda quan, després de confondre alguns camins va quedar-se estupefacte davant un mur carregat de bardissa, just al costat d’una gran porta de ferro rovellada i tancada amb un cadenat. La casa semblava un vell record del passat, situada en una de les cantonades que formaven una placeta des d'on s’escapaven, com petits rierols, uns carrerons estrets amb casetes d’una sola planta fetes de pedra i paviment sense asfaltar. Va tornar a mirar el mapa i va comprovar-ne l’adreça, efectivament, aquesta era la casa, Iatxo, la mansió dels avantpassats de la Blanca, que destacava de les altres per la seva grandària, no hi havia cap error. Aleshores va tocar suament el braç a la Blanca que va fingir despertar-se, mig confosa per la migranya que des de feia estona suportava. La boira semblava haver baixat a terra per donar-los la benvinguda, alhora que una imatge sorgí de la broma per saludar-los i oferir-los l’aixopluc d’uns paraigües. La Blanca tot seguit es va trobar dins els braços de la Maria, la seva estimada Maria, aquella mainadera que sempre havia protegit la seva mare i els seus fills, però aquell dia, en aquell espai i en aquell precís moment, la seva mirada penetrant li va provocar una mena d'esgarrifança. Quants anys devia tenir? Ella sempre l’havia vist a casa, i va voler fer un càlcul sobre la seva edat, però no ho va aconseguir, la migranya era ja insuportable. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">La Blanca es deixava portar aclaparada pel dolor, i la humitat feia tremolar el seu cos malgrat ser primavera, mentre els peus se’ls enfonsaven en el fang lliscós. L'olor de terra mullada tan carregada d’història dels seus avantpassats envaïen els pensaments de la Blanca de supersticions. La verdor dels arbres propers, que sostenien per un breu moment les gotes d’aigua, li va semblar que volien barrar-li el pas. Va notar una emoció que li oprimia la gola, quan es va adonar que estava davant la porta principal de la casa de la seva familia, Iatxo. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;"> En Ferran, sol.licit, és va acostar a la Blanca. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Deixa'm Ferran! ja m’ajudarà la Maria. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">El contacte amb la Maria en qui sempre havia confiat la va reconfortar i es va deixar acompanyar fins a la primera planta on ja tenia preparat el bany. Mentre enfilava aquelles escales de fusta enfosquides pels anys, la seva vista topava amb la grisor de les parets i la foscor d’aquelles pedres plenes d’intemperància; les ombres de les làmpares li semblaven visions d’un passat que ocultaven quelcom d’obscur. Tot era auster, fred i misteriós i ella va notar que no tenia prou esma per determinar si realment volia enfrontar-se o escapar del seu passat. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Una barreja d’olors, d’humitat i d’alguna herba que no sabia distingir va apoderar-se fortament del seu olfacte provocant-li basques que amb prou feines va poder contenir. Després d’empassar-se un analgèsic, i submergida dins la tebior de l’aigua, observà com la Maria deixava caure unes herbes a sobre dels troncs que es mantenien roents dins el braser i que van expulsar unes guspires que ompliren l’habitació d’una olor especial, que de mica en mica va apaivagar el seu neguit. Va pensar en la seva mare i en les coses que mai no s’havien arribat a dir, i ara des d’aquell indret com hagués volgut tenir-la al costat i poder-la escoltar! <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Es va passar els dits sobre aquella taca en forma de mitja lluna que tenia a la natja esquerra i que se l'hi imposà com un estigma d’esclavitud que no s’atura. Després de la fugida de la filla en el moment de donar el sí a en Lluís, la història de la seva família havia agafat un interès insospitat, per això volia conèixer aquell racó de mon; estava disposada a escodrinyar qualsevol detall de la història dels seus avantpassats tant si en Ferran volia com si no! Estava segura que allà, a Zugarramurdi, trobaria la solució de l'enigma!

<span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;"> En arribar aquí el lector es preguntarà: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Què és Zugarramurdi? <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Per la teva informació, Zugarramurdi és un poble de Navarra de 270 habitants, enclavat a les muntanyes atlàntiques. El seu clima humit ressalta els paisatges que són verds tot l'any. Visitant la web www.zugarramurdi.es s’evidència que el seu actual alcalde no pertany a un partit polític sinó a l’Agrupament Akelarre. Allà, un descobreix unes quantes coses sobre el seu principal atractiu: la tradició com a lloc de llegendes. Fins i tot és molt conegut el seu Museu de les Bruixes. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;"> Zugarramurdi va entrar en la història a partir dels terribles successos que hi van tenir lloc fa quatre segles, quan el Tribunal de la Santa Inquisició feu ajusticiar despietadament a la foguera a persones acusades, amb raó o sense, d'heretgia i bruixeria. Zugarramurdi està situat tocant la frontera que anomenen "l’altre costat", una línia invisible, que delimita els dominis de la Maddi, sent l'única que ha arribat als nostres dies de les primitives Deeses - Mare europees. És el personatge mític més rellevant de les tradicions basques, sent Senyora de tots els genis telúrics. La gent creu que la Maddi castiga la superbia i a qui contradiu la seva voluntat, amb grans malediccions. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;"> Existeixen, a les afores del poble, coves d'origen càrstic. Dins d’una de les més profundes, se suposa que hi té l'estada la Maddi, envoltada de "sorguiñas”, bruixes basques que segons la llegenda no envelleixen mai, on es reuneixen per celebrar els "akelarres", paraula d’origen basc que significa prat del boc. En la mitologia vasca existeix l'animisme, és a dir, els objectes i la naturalesa tenen vida propia. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- I què més se'n sap sobre les bruixes de Zugarramurdi? Existeixen? I de les creences del País Basc sobre les bruixes? <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Pren nota d’algunes dites de la zona, amb les seves respectives interpretacions, perquè vagis entrant en el tema. //<span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">IZENA AMO GUZTIA OMEN DA. // <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Tot el que té nom existeix. //<span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">SASI GUZTIEN GAINETIK ETA HODEI GUZTIEN AZPITIK. // <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Per sobre dels esbarzers i per sota dels núvols. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Aquesta última oració la diuen les bruixes basques per poder volar. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Com es relaciona la gent comú amb les bruixes? <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Creuen que existeixen, però no cal esmentar la seva existència. S'ha de ser respectuós amb els esperits. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Com influeixen aquestes creences en la societat moderna? <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- S’enten que ha quedat gravada una estructura, centrada o focalitzada en l’arquetip matriarcal. Amb aquestes creences, es cohesiona el grup social tradicional basc d’una manera diferenciada respecte als pobles indoeuropeus d’origen patriarcal. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;"> Esperem que aquestes informacions et serveixin per trobar el fil del nostre relat, a través de les vides de quatre generacions de dones, i la manera com cada una d’elles s’enfronta al pes d'una herència no triada.