Blanca+el+Cid+Eizaguirre

La noia més bella de Zugarramurdi era sens dubte la Blanca! El 20 de març de 1880, a l’hora exacta en què la primavera es disposava a pintar de colors les flors del bell jardí que envoltava IATXO, la casa familiar, testimoni mut dels extranys esdeveniments que s’havien de produir, neix Blanca El Cid Eizaguirre. La seva àvia va exclamar en néixer: - Té la pell blanca i suau com una carícia… és preciosa! En aquell moment, els seus pares van decidir que Blanca seria el seu nom; nom que sota aquest mantell de suavitat i dolcesa amagaria un fort i dominant caràcter. L’àvia tenia raó, la nena, amb els anys, anava acumulant bellesa i casta que era coneguda en tota la regió de Navarra. El seu cabell fosc i lluent ondulava perfecte sobre l'oval del seu rostre, els seus ulls verds podien transformar el que mirava en gel o fer bullir el més dolorós infern. La seva boca de perfectes i aliniades dents blanques, inundava de rialles i promeses irresistibles a qui la sentís. Les seves galtes sonrosades i les celles arquejades conformaven un rostre tan dolç i amable, com de vegades salvatge i apassionat, encara que sempre noble i generós. Les seves cames llargues i primes però a la vegada fortes, li donaven un aire inusual en l’època. Tot plegat, tan poc comú com els costums que, més endavant, farian del seu dia a dia una existència marcada per la mirada crítica i desconfiada del veïnat. Filla única de noble llinatge, encara que marcada per la desgràcia, no tenia més família que els seus pares, dos germans mascles i una llegenda que l’acompanyaria tota la vida. La seva infància brollava com un riu subterrani enmig dels gruixuts murs de la mansió, sense soroll, en el silenci d’un gran secret humit i glaçat. De la seva educació sé n'ocuparen diferents tutors que li ensenyaren lletres, ciències, música y bones maneres. No obstant, Blanca semblava poseir una saviesa incomprensible pels seus professors, un coneixament profond del seu entorn. Es obvi deduir que va tenir pocs amics, mai no va jugar a la plaça amb altres nens, per la seva condició social no li era permés, encara que els contemplava cada tarda des de les golfes de la casa. La crià una dida que semblava tenir sempre la mateixa edat… La dels temps infinits… S’anomenava Uxue i diuen que va ser la mateixa que havia criat la seva àvia i la seva mare. Ella li parlava del cim de l’Amboto i de les xafarderies del poble, també conegut com el poble de les bruixes, situat molt a prop de la frontera amb França i amagat entre el verd dels boscos. Els seus carrers oloren superstició i embruix, només de tant en tant les ràfagues de vent del nord aconsegueixen desfer la humitat nigromant que regna en l’atmòsfera i permet, per unes hores, que la llum penetri per les finestres dels casalots. Va créixer sana, sàvia y rebel. Sabia molt bé com pasar per alt les estrictes normes de la seva nissaga. Als setze anys, la seva singular bellesa ja era coneguda arreu i tothom parlava de la filla dels El Cid-Eizaguirre com si fos una princesa sorgida d’un conte. La blanca pell vellutada del seu rostre cobert per una cabellera brillant i bruna, la mirada intrigant dels seus ulls verds, les seves formes suaus i perfectes, el seu cos esbelt dotat d’una alçada poc habitual en les dones de la seva època, la seva arrogància i estil innats unit a la seva eloqüència i simpatia, feien d’ella una cobejada joveneta anhelada per les millors famílies. El destí però, sempre posa paranys i… Quantes vegades s’equivoca! El seu caràcter alegre i extrovertit, propiciava la bona relació amb tothom, i l’Antxón no va ser aliè al seu encís. La seva proximitat i afecte va anar tornant la seva amistat en un tendre i desmesurat amor que transcorria en el més absolut secret. Mentre feien plans i càbales de com podrian unir les seves vides, els seus pares, Irene i Leandro, vetllaven pel futur de la seva única filla tan estimada i ja començaven a triar les famílies apropiades on trobar un bon partit. Es fixaven en els amics dels seus germans Jacobo i Sebastián confiant que tinguessin la mateixa formació i preparació que els seus propis fills. La Blanca mentrestant, vivia feliç amb els seus somnis i el seu amor ocult. Arribà el 18è. aniversari del seu germà Jacobo i els pares van organitzar una festa de jovent amb la intenció de relacionar nois i noies de la mateixa edat. L’endemà, la Blanca té un soptat vòmit que la seva dida va atribuir als excessos que havien fet tots plegats menjant, bevent, ballant i rient. No obstant, en no remetre, van avisar el metge del poble qui únicament li va receptar infussions de farigola, doncs estava convençut que es tractava d’un empatx. Al cap d’una setmana, en veure que la nena empitjorava, els seus pares decideixen portar-la a l´Hospital de Navarra on, després de fer-li les proves oportunes, el Dr. Ormazábal, cap de ginecologia de l’hospital i amic de la família, diagnosticà: embaráç d'unes quatre setmanes. El Dr. Ormazábal, bon coneixedor de la religiositat de la família El Cid-Eizaguirre, sabia de la discreció en què devia tractar el tema i obviament, com guardar el secret profesional. La Blanca no podía donar crèdit al que acabava de sentir… - No es posible! No es posible!- Cridava amb un plor esfereïdor… La mare, impertérrita i serena respongué: - Blanca! Si us plau, controla les teves emocions i dona les gràcies al doctor! Despedeix-te d’ell tal i com li correspon a una senyoreta! En quedar-se soles mare i filla, la Blanca s’adonà rápidament de la trascendència dels fets i va saber que, des d’aquell moment, hauria d’asumir totes les ordres provinents dels seus progenitors. La mare, amb el mateix to aspre i llunyà li preguntà: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Aquesta criatura tindrà un pare oi? <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Mamà jo… <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">La mare, segueix mirant-la fixament… <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Tu saps perfectament amb qui has estat! O potser serà més d’un? <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Mamà, per favor! <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- I doncs? <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Antxón! l’Antxón i jo… Mare, estic bojament enamorada de l'Antxón! Ell és l’home de la meva vida! Estem decidits a casar-nos malgrat saber que serà difícil, però ho aconseguirem! Anirà a Cuba a fer fortuna i tornarà a buscar-me. Està boig per mi! Aquest fill que porto al ventre es fruit d’un veritable i apassionat amor, pur i sincer. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Així doncs l’Antxón, el mosso de quadres? Vet aquí perquè la setmana pasada s’acomiadava del teu pare i va presentar un nou xicot per substituir-lo. Tu creus que els teus pares t’han portat als millors educadors perquè se t’endugui un mosso de quadres? <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Bé, no s’en parli més d’aquest asumpte! Ni una paraula a ningú! Demà mateix tornem a Zugarramurdi, parlaré amb el papà i trobarem la solució més convenient. I tant si la trobarem! El primer que has de fer a partir d’aquest moment, és treure-te’l del cap. No hi pensis més amb aquest ximplet de l’Antxón. Que no ho veus que té el cap ple de pardals… Sembla mentida! Però… com has pogut? Que et quedi ben clar que això no pot sortir d’aquí! Ni una paraula! Entesos? <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Sí mamà! <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">L’endemà mateix, els pares de la Blanca decideixen cercar el jove adequat per casar la seva filla i precipiten el compromís amb el fill dels Irisarri-Acedo, prestigiosa família d’Hernani. Nicolás, un xicot seriós i preparat que formava part del cercle d’amistats del seu fill Jacobo i que sentí una gran atracció per la bella Blanca des del dia que la va conèixer a la festa. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Molt poc va costar convèncer a la família i en especial al novio, qui acceptà encantat, ja que en aquells moments tenia una tempestuosa relació secreta amb una sorguiña de l’Amboto que l’havia posat en un bon embolic. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Els hi era molt fácil als nois de bones famílies embadalir a filles de sorguiñas ja que aquestes deliraven per trobar un xicot que les alliberés del seu reducte i així poder pujar d’estatus. Va ser Miren, afillada de la matriarca Maddi qui el va ben entabanar fins quedar-se embarassada. Més endavant, donaria a llum una nova sorguiña a la que anomenarien Maria. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Ni Blanca, ni Nicolás, van saber mai dels seus secrets. No es van confessar l’un a l’altre els amors d’abans del matrimoni. La por per la descoberta, els va deixar silenciats tota la vida. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Degut a la cruesa del clima de Zugarramurdi, el casori es va programar per celebrar-lo a mitjans de maig. La Blanca, era una noia prima i esvelta que propiciava poder posposar la cerimònia un parell de mesos a fi i efecte de donar temps a remetre els vòmits amb la tranquilitat de què ningú sospités. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Així doncs, la Blanca tenia ben assumit que aquell era el seu destí, encara que, en el fons del seu cor mai no va deixar d’estimar l’Antxón i si havia de renunciar a ell, amb ella restaria el fruit del seu amor, per qui vetllaria sempre més, encara que el fes pasar com a fill d’en Nicolás. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Nicolás Irisarri Acedo, era de carácter afable i comunicatiu, el seu físic era un punt germànic, alt, ros amb ulls clars, pell blanca i pigallada. Res a veure amb Antxón. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">En acabar els estudis d’Història de l’Art, comença a viatjar per ampliar els seus coneixements artístics, i és a París on recala per especialitzar-se en l’impresionisme. Són els pintors que s’inicíen als anys del seu naixement els que l’impacten profundament. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Quan es casà, el pare el va posar al seu costat en el negoci d’art i antiguitats de la família, per la qual cosa sempre havia estat interessat doncs des de petit veia a casa quadres i objectes valuosos que, el seu pare, comandant de la guerra carlina, expolià de palaus i esglésies. Aquest fou l’origen de la fortuna dels Irisarri, encara que sempre va ser un secret molt ben guardat. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Va intentar fer feliç a la Blanca sent solícit i generós amb ella, encara que de temperament molt fogós la va carregar de fills.