Epíleg+descartat

= EPÍLEG Descartat  = Com en un somni ...

Al despertar-se, a la matinada del dia següent, va sentir com Wang respirava al seu costat. Va tornar a tancar els ulls i es va proposar somiar el futur. Estava lúcida i sentia encara el seu accelerat cor. Va estar segura que no havia estat un somni. Va buscar alguna cosa per fer, alguna cosa en què pensar per no seguir pendent dels batecs del seu cor.

Va apartar unes engrunes i restes de galetes, va agafar un paper i un llapis. Ariadna estava asseguda davant d’una petita taula que feia d’escriptori i lloc per menjar, amb vistes al carrer. Es va disposar a dibuixar un dia imaginari. La línia del temps la va portar uns 20 anys més endavant.

En una casa als afores de Barcelona, la seva llar, els esperava una adolescent que era la filla de tots dos.

Wang i ella estaven asseguts a la sala d’una notaria convencional. Havien decidit fer un testament a favor de la nena. Cada un hauria de fer-ho per separat. Ariadna lliura al notari un gruixut sobre que conté una llibreta, una carta i el mateix testament.

Aquesta era la manera de fer-li arribar a la seva filla la història familiar, tal com li havia estat lliurada a ella. Moltes vegades, al llarg de la vida de la nena se li havien escapat paraules com:"si tu sabessis ..." o bé, "un dia et sorprendràs amb la història de la nostra família" o "tu i jo som per fi lliures". L’Ariadna d’aleshores redacta una carta que introduirà un cop acabada, en aquell sobre junt amb el diari d’aquella dona que els va precedir, i el seu testament.

Ariadna comença a escriure a aquella filla imaginada.

Estimada filla meva:

Encara que siguis molt jove i nosaltres no massa grans, el teu pare i jo hem decidit fer un testament per tal de protegir-te de qualsevol eventualitat. Crec que la història familiar és una part important del teu patrimoni. He sentit sempre un gran respecte i també pudor per la història de qui van ser les dones de la nostra família.

Res és extraordinari, llevat el deute que he contret amb elles. Una saga de vides tràgiques i amb experiències desgraciades. Cap d’elles mereixia el seu destí. Han pagat un preu molt alt per un crim que mai no van cometre.

Hi ha coses que no et vaig explicar. Tu bé saps que provenim per línia materna, de la família Irisarri-El Cid. Van ser adinerats i originaris de Zugarramurdi. Habitaven un mas tradicional, i molt a prop existeix encara un petit cementiri, amb algunes tombes. La més petita no tenia cap nom i posseïa una creu tallada en pedra, amb vores bastant inexactes, com torta. És possible que la por o les ganes d’oblidar aviat la matança d’un innocent, hauria precipitat la seva col•locació.

La parella formada per Blanca El Cid i Nicolás Irisarri es van casar el 1898, quan ell tenia 24 anys i ella 18. El crim comés sobre un primer nadó, nascut informe i amb l’ombra i la justificació de creences en dimonis que el posseïen, inicia una mena de maledicció en les dones de la família. Si llegeixes el diari que deixo en aquest mateix sobre, comprendràs moltes altres coses.

El relat que la meva mare em va traspassar sobre aquells fets i les seves conseqüències, va ressonar en mi de manera inesperada i rebel, amb el meu desig juvenil de trencar la invisible cadena que havia frustrat a les nostres avantpassades. Vaig assumir per sempre, que la meva vida seria una lluita constant contra tots els obstacles que impedissin assolir el meu destí. Sabràs, que aquella llegenda familiar es va veure reforçada per l’existència d’una taca en la natja esquerra de totes nosaltres, amb la forma de mitja lluna i que jo també tinc.

El desenllaç d’aquella creença o maledicció, com tu vulguis interpretar, va tenir un lloc i un moment precís. Va ser quan el teu pare va entrar a Santa Maria del Mar per agafar-me de la mà que havia de ser adornada amb l’aliança matrimonial d’un altre home. Era Lluís qui anava a casar-se amb mi, però jo vaig preferir fugir amb Wang, el teu pare, desafiant un raig de sol que es filtrava i que no ens deixava gairebé veure el camí. En aquell moment tot em va semblar natural: me n’anava amb qui jo estimava. I amb ell vaig construir la nostra vida en la qual tu hi vas néixer.

Aquesta és la història. El diari explica més clarament la vida de les altres dones de la nostra família i aquella història transmesa d’una a l’altra. Tu seràs lliure perquè com jo, ho hauràs decidit així.

Cada un de nosaltres té un destí en el qual hi ha un estany arrecerat de felicitat. Aquestes aigües serenes apareixen en algun moment de la nostra existència o potser només al final. A tu et toca buscar-les, i et desitjo que sigui el més aviat possible, i no als últims instants de la vida, com va succeir amb el nostre desgraciat parent anomenat Pierre Dubois.

La teva mare, Ariadna

-- Ariadna va seguir dissenyant aquest dia: Wang i ella s’haurien confabulat per evocar el que havien viscut, i així, visionar a una parella, ells mateixos, caminant pel carrer que van recórrer amb moto. Ella amb vestit de núvia, ell amb texans, tot enfilant la Via Laietana, pujarien cap a l’Eixample, al piset de Wang. Ella, tota observada per las sorpreses veïnes, que esperaven l’ascensor amb les seves bosses del mercat. Així va ser com va començar la nova etapa de la seva vida d’avui.

En aquest futur, el barri es mantindria gairebé intacte, congelat en la seva història, ells, en canvi, ja no serien joves. Quan repicarien les campanes a la mateixa hora en què van fugir de l’església, es mirarien amb tots els seus codis apresos en els anys de convivència. I quan en la seva imaginació, les campanes deixessin de sonar, ella i Wang seguirien passejant sota el tebi sol de la tardor.

Segur que passarien un gran dia.