Blanca+i+Ferran+a+Iatxo

En Ferran va fixar l'atenció sobre aquella estranya ombra que projectava la flama de la llar de foc que semblava no voler extingir-se i es va inquietar, amb recel va mirar de cua d’ull la Blanca que, asseguda a la butaca, semblava immersa en un somni intranquil. Només feia un dia que eren allà, però la sensació d’haver retrocedit en el temps l’acompanyà des que travessaren la porta d’aquell casalot. Tornà a mirar l'ombra d'aquella flama però ara ja no era dantesca, ara li va semblar un animal que desaparegué. Va aprofitar que la Blanca havia recuperat la tranquil·litat del son i s'aixecà per tafanejar millor allà on eren. Va pujar l’escala que conduïa a la primera planta de la casa, on hi tenien les seves habitacions, la fusta del paviment cruixia com una queixa sota les seves passes. Va pensar com s’havia deixat enredar per quedar-se en aquella casa. Tot era decrèpit! En arribar al segon pis, aquella planta li va recordar el Clínic on havia fet les pràctiques d'hematologia. Va comptar fins a vuit portes de fusta. Va estirar amb força la maneta de la primera, que se li resistia, perquè s’obrís, i en entrar es va fixar en un munt de papers envellits que dormien sobre una mena d’escriptori com esperant que algú els tornés a despertar, i entremig va trobar un llibre, Oliver Twist, i es va emocionar davant d'aquella obra que també havia estat la preferida de la seva adolescència. Es girà i va obrir l’armari que deixà al descobert algunes jaquetes i pantalons; un parell d’arnes van aletejar davant el seu rostre espantades per l’ensurt i en Ferran es preguntà quin motiu hi havia per conservar aquelles peces tan velles. S'adonà que era l'habitació dels nois. En obrir la segona porta, no hi havia dubte, era una de les habitacions de les noies. Els colors pastel inundaven l’estança i els matalassos plegats, de ratlles color de rosa i verd, deixaven al descobert el rovell dels somiers. Va obrir els calaixos de les tauletes de nit. Tots eren buits, i feien olor de resclosit. Aleshores li va semblar sentir un soroll prop de la porta i va deixar-ho tot tal com estava i sortí al passadís mentre pensava que hi tenia a veure aquella casa amb el casament de la seva filla! Quina mania li agafà a la Blanca per dir que en aquell lloc descobririen la veritat d'un malefici! Pujà al tercer pis i tot d'una va veure una porta que hi havia al fons que li cridà l'atenció; va fer girar la maneta rovellada i no la va poder obrir. En aquell moment va sentir que la Blanca el cridava amb insistència i va tornar al seu costat; quan arribà notà una gelor de mil dimonis. Estava pàl·lida i va explicar-li que havia tingut un malson que no podia recordar, però de sobte havia notat una fredor que l’havia despertat; en Ferran li va agafar les mans, efectivament, les tenia gelades, després la va abraçar per donar-li escalfor mentre la tranquil·litzava fent-li veure que el foc ja s’havia consumit i la humitat havia refredat el seu cos. La va cobrir amb la seu jersei i junts van pujar a l’habitació que la Maria ja hi havia encès un braser on les teies desprenien una aroma boscana i, en obrir els llençols, van descobrir dos escalfallits de coure que els va arrancar unes rialles que ressonaren per aquella casa com una mostra de que hi tornava a haver vida. En Ferran es va sentir satisfet i va pensar: - És la primera vegada que riem després del disgust de la nostra filla, això vol dir que aviat tornarem a casa, tornarem a la normalitat. Un cop allitats, en Ferran va ajustar el seu cos al de Blanca i va notar que la desitjava però ella se’n va desfer deixant en Ferran enutjat. - Ferran entén-me, avui els meus sentiments estan prenyats de records, t’adones que és en aquest llit on la meva besàvia Blanca va engendrar nou fills i que jo sóc l’única descendent a qui van posar el mateix nom. Penso que és el destí qui m’ha empès fins aquí, res no és casual, Ferran, tu ho saps millor que ningú. - Blanca estàs massa obsessionada amb això, la qüestió és perquè la nostra filla mai no ens va parlar d’un altre noi i ara... el seu silenci, això és l’única cosa real que no entenc. - Hi ha una història que sempre va acompanyar la meva besàvia, que diu que el dia que va néixer, totes les mirades del poble estaven posades al cel on brillaven més que mai els astres i la lluna iniciava la forma de quart minvant. Només el cim de l’Amboto estava amagat per una espessa boira. Allà segons sembla, era on vivia Maddi, la deessa de les bruixes i això era senyal que aquella nit hi era amb les seves ajudants, que aquí en diuen sorguiñas, celebrant un akelarre i tothom sabia que la conjunció d’aquests fets afectaria d’alguna manera el nadó. - Això només són llegendes, tu et dius Blanca de Gispert i encara que siguis la seva besnéta, no t’haurien d’afectar per res aquestes bajanades. Au, vinga, intenta dormir. - Per cert que deu haver estat dels seus fills, l’Estibaliz, que l'àvia Begoña deia que era tan divertida, la Silvina, de qui l’àvia explicava que era una tafanera i tenia el costum de criticar-ho tot, la Dora i la Gregória de qui mai no he guardat cap record, i l’Edurne que era la petita i va ser la primera en morir. Els dos nois, que l'àvia sempre deia que de petits eren molt entremaliats; ah! em deixava l'Alonso, el primer en néixer i que sembla ser va morir a les poques setmanes. És curiós! mai ningú no en parlava. - Veus com no hi havia res d’estrany Blanca, tot era normal com en qualsevol família, ho acabes de dir. Tot són fantasies produïdes per les supersticions de l’època que a tu no t’han d’afectar gens. - No! Estic segura que aquesta casa amaga algun secret que m’ajudarà a entendre moltes coses de la nostra família i jo el trobaré. És com una premonició. Ara estic cansada i tinc son. Bona nit Ferran. En Ferran amoïnat per com s’anaven desenvolupant els pensaments de la seva dona, a qui mai no havia escoltat dir res de semblant, va besar-la dolçament, mentre li deia a cau d’orella: - No et preocupis, segur que demà ho veurem tot més clar. Bona nit. La Blanca però, no podia dormir. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Els raigs de lluna penetraven pels finestrons i van permetre a la Blanca fixar la vista al mirall del tocador; va recordar la seva besàvia Blanca el Cid, qui s'hi emmirallava cada nit mentre es pentinava la seva cabellera cent vegades! Alta, esvelta, d’actitud altiva, sempre vestida de negre....I amb aquests pensaments la son la va vèncer. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;"> Aquell matí de juny s'havia vestit de primavera, i l’olor de pa acabat de coure barrejat amb el de llet calenta omplia la casa, aquelles olors conegudes li portaren el record de la seva infantesa quan hi anava amb els pares per Setmana Santa on coincidien amb la resta de la família. El Dissabte de Glòria era una festa! Les palmes... Els llorers... Els carraus... Mentre el seu pare els cantava aquella cançó que deia: “Formigueta surt del niu que Nostre Senyor és viu”. Era divertit veure els cosins de Zugarramurdi mirant bocabadats, no entenien res! Encara enyorava aquelles estades! Amb quina il·lusió els rebien i els afalagaven! I l’aroma de les acàcies del jardí, era l’olor de la joia de la llibertat, de l'alegria. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Tot era ple de sol i de llum, per això la Maria els va dir que sortissin al jardí, i encara que estaba una mica descuidat, trobarien els arbres en flor i l’herba verda i fresca que ho envaïa tot. Després d’esmorzar en Ferran va pujar a buscar la càmera fotogràfica mentre deia: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Comença a passar, Blanca. Ja vinc.... <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Només sortir de l'habitació carregat amb tots els estris, com si haguessin premut algun punt del cervell, li va venir al cap aquella porta que la nit anterior no havia pogut obrir i ho va tornar a intentar. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Vaja! segueix tancada! Després parlaré amb la Maria perquè l'obri. - Va pensar tot sortint al jardí <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">La Blanca asseguda en un dels vells bancs de ferro, observava en Ferran enfocant la seva càmera. L'olor de les acàcies en flor li portaren el record de París on el va conèixer. Va tancar els ulls per recordar millor aquells dies tan feliços! <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Sí, era un diumenge, 9 de juliol de 1976 quan vam arribar amb l’Anna a l’últim destí: París. La ciutat dels nostres somnis! Ens instal·lem a l’Hôtel d’Anglèterre situat al bell mig del barri de Saint Germain. Un petit i deliciós hotelet amb un pati interior ple de perfumades acàcies en flor i jamoses hortènsies de colors. Som a l’última setmana del periple per Europa, se’ns està acabant la bona vida! <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">L’endemà, abans de llevar-nos, l’Anna rep una trucada de la seva mare dient-li que el seu avi havia mort, que agafés el primer vol, per poder arribar a l’enterrrament. De sobte, vam veure tots els nostres somnis exhaurits… L’Anna per no poder gaudir del darrer i més desitjat destí i jo, perque sense l’Anna, segur que els papàs em farien tornar. No era ben vist en aquella època una noia viatjant sola i més tan lluny de casa, en ciutats tan avançades i emancipades… Però, tot d’una, l’Anna recordà que el meu germà Albert, ens havia comentat: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Probablement coinciderem, doncs estic pendent d’un “stage” a París sobre unes ponències per tractar el tema de les insiminacions “in vitro”. Hi seré amb un profesor i algún company més de la Facultat, pels dies que vosaltres hi arribareu. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Afortunadament, així va ser! I d’aquesta manera no vaig haver de tornar amb l’Anna, doncs els papàs, tutel·lada per l’Albert, em van permetre poder concloure el viatge. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Quina ciutat! Quins edificis! Quants monuments! Quanta llum! I que bé s’hi menja a París… Estic fascinada! L’Albert em portava per tot arreu, la coneixia bé la ciutat! Hi tenia una bona amiga, la Chantal, que va conèixer a Barcelona quan estudiava a l’Escola Massana i, amb la Chantal, vam visitar llocs molt interessants: El Louvre, el Quai d’Orsai, la Place du Têtre, el Grand Palais, i racons, i racons molt bohemis plens d’encant. No em podía acabar de creure que tot allò fos veritat… <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Quan portavem tres dies gaudint com a bojos, la Chantal ens diu: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Tinc invitacions per un bernissage demà al vespre. I podem anar quatre si voleu? I de pasada soparem de franc. Què us sembla? <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Ai Albert! A mi em fa molta il·lusió… Anem-hi? <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Bé, li puc dir a en Ferran, que cada nit l’he deixat sol amb el madrileny per cuidar la meva germaneta i com que diumenge ja és l’últim dia que som aquí, em fereu quedar com un senyor. Amb el doctor val la pena estar-hi bé. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Genial! - diu la Chantal.- Demà a les sis de la tarda ens trobem “Aux Deux Magôts” i sortim plegats. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Que lluny estava dels meus pensaments que l’endemà, tretze de juliol de 1976, marcaria el futur de la meva vida! Quan veig arribar l’Albert amb el seu amic, el doctor de qui tan ens havia parlat, un esglai incontrolable es va apoderar de mi. Tan intens va ser, que fins i tot vaig tenir por que tothom se n’adonés. Déu meu, com em bategava el cor! Encara avui, recordo aquella sensació… <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Blanca: Et present-ho en Ferran, Ferran Vila, el doctor amb qui he vingut a les ponències. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Blanca? Quin nom més bonic! - Em dona la mà, però m’atansa cap a ell per fer-me un petó a la galta. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Encantada! - Vaig respondre amb veu tremolosa, tornant-li una mena de petó. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Quan encara no havia reaccionat de l’emoció, salta la Chantal i diu: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- On hi và? Allez-hi! <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">I tots quatre, agafem un taxi que ens portaria fins a la "Gallerie des Beaux Arts" al barri de Montparnasse. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">En Ferran no era gens tímid, tot al contrari, era un noi arrogant, ben plantat, segur de ell mateix i amb un gran “savoir faire” amb les dones. Era evident, que em portava al menys cinc anys d’avantatge. Ell ja era metge i es notava una gran diferència amb el meu germà, que encara estava acabant la carrera. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Des que vam baixar del taxi, no em va deixar ni un moment, va estar pendent de mi tota la nit. Potser per quedar bé amb l'Albert que l’havia convidat. Que sé jo! A sobre, quan entrem a la Gallerie, va resultar ser un apassionat de l’Art. Hi entenia un munt! Amable i cordial amb tothom, donava la seva opinió, amb un francès inquestionable. Per aixó, va acompanyar als dos estudiants més destacats de las universitats de Barcelona i Madrid. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Va ser una vetllada sublim! Però el millor, encara havia d’arribar…Quan s’acaba la festa, deixem primer la Chantal i després, l’Albert i en Ferran em porten al meu hotel. Al cap d’una estona, quan encara estaba capficada i corpresa somiant amb tot el qué m’havia succeït, truca el telèfon i el conserge em diu: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Mmlle. Gispert, il hi ha quelqu’un qui veux vous parler. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;"> El cor em sortia del pit! Mentre la veu profunda d’en Ferran, que encara tenia clavada al cervell, em deia: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Puc pujar a dir-te bona nit? <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">La resta ja no es pot explicar… És una part tan íntima, única i meravellosa de la meva vida, que no la vull compartir amb ningú, encara que és ben fàcil d’imaginar… <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Aquest home tan exquisit de qui em vaig enamorar perdudament, encara que sembli imposible, no va caure gens bé a la meva mare! <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Encara ara, em pregunto si no tenia raó… <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">De sobte, un plugim va humitejar el rostre de la Blanca esmicolant els seus records, mentre en Ferran deixava anar un improperi sobre aquell canvi radical de temps. Entraren i van pujar al dormitori per desar els estris de fotografiar, mentre la Blanca aprofità per telefonar, una vegada més, la seva mare. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Així que sentí la seva veu es neguitejà. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Mare! Mare! Ha trucat la nena? Se'n sap alguna cosa? Nosaltres no en sabem res! <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Encara no filla... I tu, com estàs? Ahir en Ferran em va dir que no podies ni parlar de la forta migranya que tenies. Ja et cuida bé la Maria? <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Si mare! però el més important ara, és descobrir el perquè de la maledicció que pesa sobre nosaltres i així potser podrem entendre millor tot el que ens passa! <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">-Tranquil·litza’t Blanca! Tranquil·litzat. Sabem el senyal que totes tenim a la natja esquerra no? i que les nostres respectives mares, des de la meva àvia Blanca, ja ens advertien com seríem de desgraciades si ens casàvem per amor, tal i com ens ha succeït a totes, sense fer cas dels seus consells! La teva àvia, tu, jo, no hem reeixit en el nostres matrimonis en desobeir-les, i ara tu et desesperes perquè tems que a l'Ariadna li passi el mateix! Totes hem acceptat amb resignació el nostre destí, només tu has volgut esbrinar la causa de tanta malaurança! Iatxo quins ocults secrets pot amagar? Per què has marxat Blanca, per què has estat sempre tan rebel? <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Mare no hi tornis. No m'amoïnis més! Em dius que em tranquilitzi i encara poses més llenya al foc. Estic tan cansada! Només em faltes tu! saps que et dic: adéu mare! <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Es va posar a plorar de tanta tensió i angoixa que sentia! En Ferran la consolà tot abraçant-la i li digué: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Però que no saps com és la teva mare! Va, eixuga't aquestes llàgrimes Blanca si us plau, aixeca l'ànim, tu que ets tan valenta! <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Les paraules d'en Ferran la van serenar i li tornà l'abraçada. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Cert, la meva mare sempre havia estat tant severa amb mi que era difícil de suportar, en canvi pel meu pare vaig ser sempre la nineta dels seus ulls i vaig recordar entendrida, quan m'explicava que un 29 de novembre de 1953 en un fred dia de tardor i després d'un part difícil, vaig nèixer a la Clínica del Pilar. I em van posar Blanca en memòria de la meva rebesàvia d’origen vasc-navarrès. Es veu que era una dona molt bella i d'un especial carácter, original i interessant en aquella època… La mamà parla d’ella amb vehemència, doncs la tenia ben intrigada la seva novel·lesca vida. D’altra banda, el papà i l’avi accepten encantats el nom triat per la mamà, doncs als de Gispert, famíl·lia d’arrels molt catalanes, la història de la Reina Blanca casada amb Jaume II i enterrada al Monestir de Santes Creus, els anava com anell al dit. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Vaig tenir una infància feliç. El papà, el doctor Emili de Gispert Boada, era metge hematòleg i la mamà, Elisenda Lacroix Irisarri, una reconeguda compositora i concertista de piano, la qual cosa va fer que exercis ben poc el paper de mare. Potser es per això que tenim tan poca sintonía entre nosaltres... Just un any abans, va nèixer el meu únic germà, l’Albert, doncs la professió de la mamà i la seva salut força feble, no li van permetre tenir més fills com hagués volgut el papà… La Maria es va fer càrrec de nosaltres tal com ho havia fet amb la mamà en el seu moment. Era una dona eterna! <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Vivíem al barri de Sant Gervasi al carrer de Folgueroles nº 7, tocant al Passeig de la Bonanova i vaig fer el batxiller al Col·legi de Jesús Maria, molt a prop de casa. L’Albert va anar als Germáns de La Salle. En tinc molt bons records i molt bones amigues d’aquella època, amb dues d’elles, encara mantenim l’amistat: l’Anna i la Laura... N’havíem fet de l’alçada d’un campanar! <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">En acabar l’escola, el papà volia que fes Farmàcia, pero jo era de lletres, contestatària i tossuda. Així que, vaig sortir amb la meva, i juntament amb l’Anna, vam fer Filosofia. La Laura, que era més “empollona” va fer Dret. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">El papà em va prometre que si acabava la carrera amb nota, em deixaria anar amb l’Anna a l’extranger a fi de perfeccionar el francès del col·legi. Després d’informar-se molt i molt, ens van enviar a Neuchâtel (Suissa) a una escola de senyoretes. D’entrada semblava molt avorrit però finalment, ho vam pasar d’allò més bé. En acabar el curs, vam aconseguir que ens donessin una petita pròrroga per arribar-nos a algunes ciutats properes: Bruxel·les… Amsterdam… París… Justament aquí, és on vaig conèixer l’home de la meva vida: en Ferran. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Ferran Vila i Pujol neix un 28 de març recién estrenada la primavera i, com la primavera, és un home brillant… fogós… i imprevisible. Prové d’una famíl·lia de pare i mare també molt catalans i, malgrat que el seu pare fou notari, ell va tenir vocació de metge, especialitzat amb ginecòlogia. Eren tres germáns: en Jordi, notari com el pare, en Ferran i el petit, l'Enric ,que va voler ser capellà com l’oncle Mateu, però ho va desviar cap una vida més bohèmia, encara que també encomiable, fent O.N.G's. a l’Àfrica. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">El papà, de moment, li va agradar molt quan va saber que m’havia enamorat d’un metge. I amb la carrera acabada! La mamà i l’àvia Begoña però, aviat el van catalogar: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- És un xicot arrogant, presumit, afalagador, astut amb les dones… <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">La mare i l’àvia només volien treure-me'l del cap! I no sé quina història m'explicaren d'una maledicció de les primogènites de la família de que, si es casaven per amor, serient rebutjades pels pares! I que totes teníem un estigma a la natja esquerra en forma de mitja lluna. I era cert, jo també el tenia! Elles només volient el meu be, que en Ferran m'estimés, que em respectés... Sabien que en Ferran no era home d’una sola dona…I bé que ho ha demostrat! Però jo estava tan enamorada, tan ofuscada, que no dubtava que al meu costat tot seria diferent… Que jo soleta podria atraure’l per sempre més… Que il·luses som les dones quan tenim la vena als ulls! Si quan festejàvem ja va manifestar la seva dèria, que podia esperar més endavant, un cop casats... Embadalir-lo quan estaba embarassada dels bessóns? grossa com una vaca? Aleshores ell tenia una bona edat i estava cada dia més esplèndit… I les bruixes de les infermeres prou que ho veien! <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Ens vam casar a contracor dels meus pares, mai van acceptar en Ferran! Potser l'avia i la mamà tenien raó.. Jo però, malgrat totes les banyes que m'ha posat, no he pogut deixar d'estimar-lo. M'ha fet patir molt, però el seu atractiu es tal, que sempre penso que arribarà el dia en que decideixi renunciar a la doble vida tan esgotadora i llavors, romandrà al meu costat per trobar l'estabilitat i la serenor necessària de quan ja no s'es tan jove. No sé perquè, el cor em diu que aquest moment està a punt d'arribar... <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Ara però, havia de reconèixer que l'Ariadna també tenia l'estigma i que el disgust que els va donar en plantar al pobre Lluís al peu de l'altar, no tenia nom! Veritablement ,hi havia una maledicció dolorosa i misteriosa, que venia dels temps de la besàvia Blanca. Per aquest motiu estaven a Iatxo per tractar d'esbrinar alguna cosa del malefici que havia caigut sobre les primogénites de la nissaga! <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Mentre la Blanca parlava amb la mare, en Ferran va descubrir en una lleixa de la llibreteria una recopilació de les cròniques de la Louise May Alcott titulada "Hospital Sketches" escrita l'any 1863 mentre feia d'infermera a l'Hospital de la Unió de Georgetown. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Mira quina troballa! <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Però la Blanca, malgrat haver recordat la seva vida, la qual cosa que la reconfortà una mica, després de l'airada conversa amb la seva mare, no tenia el cap per a llibres! Es va asseure al tocador de la besàvia i instintivament va començar a pentinar els seus cabells amb un raspall del joc de plata que encara era allà i que la Maria mantenia ben enllustrat. El mirall li descobrí la mirada més trista que mai no havia vist. Ells seus ulls verds, eran apagats, sense cap guspira d'alegria. Va deixar el raspall i començà d'esma a obrir calaixos, fins que un se li resistí i aleshores li demanà a en Ferran que l'ajudés; aquest l'estirà tant fort que es desencallà caient a terra i, estupefactes, descobriren amagada sota el calaix, una fotografia de color sèpia envellida pels anys. Era el retrat d'un xicot jove i ben plantat, de mirada penetrant, i amb una dedicatòria que deia: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">"A Blanca la flor más bella del bosque. De tu amor Antxón." <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Quins secrets va amagar la besàvia Blanca el Cid. - Es preguntaren. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Aquell noi no era el besavi Nicolás... Qui era aquell Antxón? Esperonats per la intriga decidiren escorcollar la resta del dormitori sense trobar-hi res d’interessant. Aleshores pujaren al segon pis, i entraren a cadascuna d’aquelles habitacions on la Blanca, com una possessa, va començar a obrir i mirar i mirar els armaris i la resta de calaixos ... No va quedar res sense regirar. No hi havia cap indici que pogués tenir relació amb aquell retrat. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">A la fi pujaren a l'últim pis i acabaren davant d'aquella porta tancada, i la Blanca va recordar que mai no l’havia vist oberta. De petits els havien explicat que hi havia dues habitacions a les golfes, on només s'hi guardaven trastos vells. A partir d’aquell moment, aquella porta es va convertir en la seva obsessió! Van decidir baixar a demanar la clau, però en no trovar la Maria enlloc, en Ferran va sortir al jardí a buscar-la mentre la Blanca asseguda a la cuina tornava a contemplar aquella imatge que no tenia res a veure amb ningú de la família, qui devia ser? Potser era un missatge dirigit a ella? La qual cosa li va provocar una esgarrifança. La Maria entrà acompanyada d'en Ferran que li duia el cistell carregat de verdures. La Blanca va ensenyar-li aquella fotografia. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- On has trobat això? Jo no sé qui és! Perquè ho vols saber? - Respongué la Maria amb un to aspre. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">La Blanca va preguntar-li : <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- On és la clau de les golfes? <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">La Maria ni contestà. Com si no hagués sentit res! <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- No et preocupis Blanca, aquesta tarda la Maria anirà a buscar el manyà perquè obri aquella porta.- Va dir en Ferran. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">El silenci va presidir tot el dinar, mentre la Maria mirava la Blanca amb rancunia. En acabar, la Blanca va decidir pujar a descansar, abans però, digué a en Ferran: <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Aquesta tarda anirem a visitar els Azpilicueta, són amics meus de la infància i potser en sabran alguna cosa de tot plegat. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Però que han de saber ells, Blanca? <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Coses, sí! coses de la meva família! <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">En Ferran, estava francament preocupat per l'obstinació de la seva dona i va acompanyar-la al dormitori, aprofitant per agafar el llibre de la Louise May Alcott, després va baixar al saló i veié que aquest, malgrat els anys, encara era força confortable. Els seients d’estil isabelí entapissats amb roba de damasc, ara sense lluentor, la llar de foc, ja encesa, a sobre un quadre, i just al davant, les dues butaques còmodes i senyorials on el dia anterior havien descansat; es va fixar també, que a les parets hi penjaven uns bons quadres i alguns objectes d'art. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Segur que tot això són vestigis del bon gust del besavi de la Blanca, Nicolás Irisarri, que havia estat un antiquari de renom. – Va pensar. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;"> La família de la Blanca un cop morta la besàvia, van estar d'acord en què no especularien amb el casalot; hi deixaren poques coses però. Els mobles, els quadres i les obres d'art més valuoses decidiren repartir-se-les. La casa la conservarien com a patrimoni, perquè cap d'ells volgué quedar-s’hi a viure. El pas dels anys es notaven i aquell casalot s'havia anat envellint. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Acomodat en una de les butaques en Ferran feia ben bé una hora que llegia, quan el va interrompre la Maria dient amb una mena de sornegueria, que el manyà no hi era i no hi havia ningú que els pogués ajudar. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Aquesta dona, té sempre el do d'irritar-me. – Va pensar contrariat. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">A la tarda quan sortiren, els Azpilicueta no els van respondre; la Blanca gairebé podia sentir la seva respiració darrera la porta i aquest fet la va enutjar profundament. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">- Que s’han cregut aquests! van llestos si es pensen que m’interessa res d’ells, sempre han estat uns tibats. - Exclamà la Blanca. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;"> De darrere la casa, tímid, però movent la cua, la mascota de la família se li va acostar i comprovà amb il·lusió que encara la recordava i no va poder evitar pensar que aquell gos era més lleial que el seus amos. <span style="font-family: Arial,Helvetica,sans-serif; font-size: 120%;">Malgrat que els dies eren més llargs, la boira començava ja a enterbolir el poble i van decidir tornar a casa. Una ombra d’inquietud, però, els acompanyà durant el camí.